ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2025 року місто Чернівці справа №725/2249/24

провадження №22-ц/822/403/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н.К.,

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Факас А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Чернівецька міська рада, Комунальне підприємство Міський торговельний комплекс «Калинівський ринок»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Фодчук Оксана Василівна на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 03 березня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради, Комунального підприємства Міський торговельний комплекс «Калинівський ринок» про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, головуючий в суді першої інстанції суддя Бойко М.Є.,-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради, Комунального підприємства Міський торговельний комплекс «Калинівський ринок» про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилався на те, що він у період з 1996 року по 2011 рік працював на посаді директора, а в подальшому - генерального директора КП МТК «Калинівський ринок».

Рішенням Чернівецької міської ради від 31 березня 2011 року №74 та розпорядженням Чернівецької міської ради від 06 квітня 2011 року №219-к його було відсторонено від виконання службових обов`язків, а з 18 квітня 2011 року відповідно до рішення Чернівецької міської ради №118 від 13 квітня 2011 року та розпорядження Чернівецького міського голови №244-к від 15 квітня 2011 року з ним припинено трудовий контракт.

У порушення трудового законодавства розпорядження №244-к від 15 квітня 2011 року йому до теперішнього часу так і не вручено, а трудову книжку він отримав лише після того, як звернувся до відповідача з відповідною заявою 13 лютого 2024 року, на яку йому надіслано повідомлення від 21 лютого 2024 року про можливість її отримання.

Надалі він дізнався, що був звільнений за п.8 ст.36 КЗпП, проте таке його звільнення вважає незаконним, оскільки належно виконував трудові обов`язки.

16 квітня 2011 року він був затриманий працівниками правоохоронних органів, тобто з цього часу не міг виконувати свої трудові обов`язки з неналежних від нього причин.

Просив:

- скасувати рішення Чернівецької міської ради №118 від 13 квітня 2011 року та розпорядження Чернівецького міського голови №244-к від 15 квітня 2011 року про звільнення,

- поновити його на посаді,

- зобов`язати відповідальних осіб КП МТК «Калинівський ринок» внести зміни до його трудової книжки відповідно до п. 4.1 та 2.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: змінити дату звільнення з «18 квітня 2011 року» на «21 лютого 2024 року»;

- стягнути з Чернівецької міської ради на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу: з 18 квітня 2011 року по 21 лютого 2024 року у загальному розмірі 1 028 350,10 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 03 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради, Комунального підприємства Міський торговельний комплекс «Калинівський ринок» про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що норми ст.233 КЗпП України встановлюють спеціальні правила обчислення строку звернення до суду у разі звільнення, які за обставинами цієї справи не пропущено, адже позивачем заявлено позов у місячний строк з моменту отримання трудової книжки.

Також суд першої інстанції не вирішив питання про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду.

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.

Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення або день видачі трудової книжки.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даною позовною заявою.

При цьому, суд першої інстанції вказав, що лише 21 лютого 2024 року відповідачем Чернівецькою міською радою позивачу направлено повідомлення про можливість отримати трудову книжку, одразу ж після цього позивач отримав трудову книжку, про що додані докази до позовної заяви.

Розпорядження про звільнення було надане позивачу вже після отримання ним трудової книжки 21 лютого 2024 року.

При цьому, під час розгляду справи судом не встановлено того факту, що відповідачі намагалися вручити позивачу трудову книжку, розпорядження від 15 квітня 2011 року чи наказ від 18 квітня 2011 року .

В матеріалах справи відсутні докази вручення відповідачами позивачу трудової книжки, розпорядження та наказу про звільнення раніше 21 лютого 2024 року.

Як наслідок, зважаючи на факт вручення трудової книжки 21 лютого 2024 року, місячний строк звернення до суду щодо оскарження розпорядження про звільнення не збіг.

Посилання суду першої інстанції на те, що «про своє звільнення з роботи позивач дізнався ще 13 квітня 2011 року», не спростовує фактів неотримання трудової книжки, розпорядження чи наказу про звільнення до 21 лютого 2024 року, тим більше позивачу не було відомо про записи внесені у трудову книжку, адже позивача було відсторонено від роботи рішенням Чернівецької міської ради від 31 березня 2011 року №74 та розпорядженням Чернівецької міської ради від 06 квітня 2011 року №219-к та затримано правоохоронними органами 16 квітня 2011 року.

Обізнаність про звільнення 13 квітня 2011 року не свідчить про вручення позивачу трудової книжки, розпорядження про звільнення від 15 квітня 2011 року, наказу про звільнення від 18 квітня 2011 року та трудової книжки, де безпосередньо вказані причини звільнення.

Більше того, відповідачі у справі підтвердили, що ні розпорядження від 15 квітня 2011 року, ні наказу про звільнення від 18 квітня 2011 року, ні трудову книжку ОСОБА_1 не направляли та не вручали раніше 21 лютого 2024 року.

Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Указана судова практика є незмінною.

Суд не був позбавлений можливості дослідити питання пропуску строку для звернення до суду.

Представник позивача подавала в суд додаткові пояснення від 22 листопада 2024 року, де зазначала, що до моменту винесення виправдувального вироку та його перегляду в апеляційній та касаційній інстанціях позивач у даній справі не мав підстав звертатися до суду для захисту своїх прав, оскільки саме вироком суду підтверджено його невинуватість.

Так, вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 лютого 2021 року у справі №726/574/13 його було визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.191 ч.5, ст.212 ч.3, п.2 ст.15 ст.368 ч.2, ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України, за відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень і виправдано. Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року апеляційна скарга прокурора на виправдувальний вирок суду від 26 лютого 2021 року залишена без задоволення, а вирок суду - без змін.

Постановою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі №726/574/13 вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 лютого 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року залишено без змін .

Вказані обставини встановлено у постанові Чернівецького апеляційного суду від 27 червня 2024 року у справі №727/928/24.

Також судом не враховано, що пунктом 1 Глави ХІХ Перехідних положень КЗпП передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Більше того, на час постанови Верховним судом вже був введений воєнний стан та зупинено перебіг строків звернення до суду.

З огляду на вказане, висновки суду про відмову у позові через звернення позивача до суду з пропущенням строку, вказаного в ст.233 КЗпП є передчасними, не відповідають змісту вказаної статті та суперечать обставинам справи.

Також суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з підстав затримання видачі трудової книжки.

Так, в своїй позовній заяві позивач просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, зазначивши дві підстави: незаконне звільнення та затримання у видачі трудової книжки.

Суд першої інстанції, - встановивши незаконність звільнення, дійшов передчасного висновку про відмову у стягненні середнього заробітку, зважаючи на сплив строку звернення до суду; - встановивши затримку зі сторони роботодавця у видачі трудової книжки, дійшов передчасного висновку про відмову у позові в цій частині.

Вважає необґрунтованими посилання суду, на те що « ОСОБА_1 , після звільнення з під варти був керівником низки господарюючих суб`єктів, а з липня 2021 року займається підприємницькою діяльністю, має на території ринку КП «МТК «Калинівський ринок» 19 торгівельних місць та місць для зберігання товарів, на яких розміщуються його торгівельні об`єкти, та, починаючи з листопада 2021 року не одноразово звертався із заявами до генерального директора цього підприємства про переоформлення на нього та надання йому в користування торгівельних місць та місць для зберігання товарів, а також підписував неодноразово відповідні договори щодо користування такими місцями», оскільки згідно відповіді з Пенсійного фонду вбачається відсутність відомостей про сплату за ОСОБА_1 у вказаний період єдиного соціального внеску, що свідчить і про відсутність заробітної плати після квітня 2011 року.

Відповідачами не долучено до справи доказів, які б підтверджували отримання ОСОБА_1 заробітної плати за іншим місцем роботи, починаючи з квітня 2011 року.

Таким чином, суд будував свої мотиви на припущеннях, які не підтверджені належними доказами у справі.

З огляду на вказане, висновки суду про відмову у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу є передчасними, зроблені судом у зв`язку із неправильним застосуванням норм законодавства, неповним встановленням обставин справи.

Також, суд, як орган правосуддя, має право обрати найефективніший спосіб захисту прав працівника, навіть якщо він відрізняється від того, що був заявлений у позовній заяві.

Суд має дискреційні повноваження визначати оптимальний спосіб захисту порушеного права, керуючись принципом справедливості, добросовісності та розумності.

Відповідно до практики ЄСПЛ у трудових спорах держава повинна забезпечити ефективний захист прав працівника, а суди мають сприяти реалізації цього права, навіть якщо це потребує відступу від формального способу захисту, зазначеного у позові.

Просив рішення скасувати, позов задовольнити, а також стягнути судові витрати.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу Чернівецька міська рада просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказали, що в ході розгляду кримінальної справи щодо позивача, останній особисто надав показання про те, зокрема, що 31 березня 2011 року Чернівецька міська рада відсторонила його від керівництва МТК «Калинівський ринок» і з того дня він не з`являвся на ринку.

13 квітня 2011 року рішенням сесії Чернівецької міської ради його було звільнено з посади генерального директора МТК «Калинівський ринок», що було загальновідомим фактом і висвітлено в засобах масової інформації.

На цю посаду 14 квітня 2011 року було призначено іншу особу, розпорядженням секретаря Чернівецької міської ради дату його звільнення було змінено на 18 квітня 2011 року.

Проте, саме 13 квітня 2011 року - у день справжнього звільнення він отримав повний розрахунок, як звільнена особа.

Крім того, в матеріалах кримінальної справи №726/574/13-к є як рішення Чернівецької міської ради від 13 квітня 2011 року №118, яким визнано роботу ОСОБА_1 незадовільною та зобов`язано секретаря міської ради розірвати з ним трудовий контракт (том 11, аркуш 82), так і саме розпорядження Чернівецького міського голови від 15 квітня 2011 року №244-к «Про звільнення ОСОБА_1 генерального директора комунального підприємства «Міський торговельний комплекс «Калинівський ринок» з 18 квітня 2011 року (том 11, аркуш 83).

Вказане підтверджує обізнаність позивача про своє звільнення ще до ознайомлення із наказом про звільнення та отримання трудової книжки 21 лютого 2024 року. Окрім цього, вказане також спростовує твердження позивача про те, що хоча він і був обізнаний про своє звільнення, проте копію розпорядження про звільнення від 15 квітня 2011 року, де безпосередньо вказані причини його звільнення, він ніби то не бачив.

Позивач, посилаючись лише на відсутність розписки в отриманні ним розпорядження про звільнення та трудової книжки, намагається довести, що така формальна обставина дає право для звернення до суду за захистом своїх прав через понад 13 років з моменту звільнення, тобто без дотримання строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.

Позивач, покладаючись на доведення неправомірності свого звільнення у справі №726/574/13-к у рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 191 ч.5, 212 ч.3, 364 ч.2, ч.2 ст. 15 ст. 368 ч.2, 368 ч.3 КК України, допустив помилку у праві, оскільки цивільні спори про поновлення на роботі підлягають розгляду та вирішенню судом за відповідним позовом особи, яка вважає, що її права порушено. До того ж, з під варти позивач був звільнений 30 квітня 2013 року і переконливих аргументів щодо наявності об`єктивних перешкод звернутися до суду після цього в ході розгляду справи ним теж не надано.

Таким чином вважають, що розгляд кримінальної справи №726/574/13-к не міг бути перешкодою в одночасному зверненні ОСОБА_1 до суду з позовом про поновлення його на роботі. Помилка позивача в обранні неналежного порядку захисту його трудових прав не може слугувати достатньою причиною на обґрунтування поважності причин пропуску строків звернення до суду.

Також, позивач в обґрунтування апеляційної скарги наводить обґрунтування правомірності стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та вказує, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Разом з тим, позивач не врахував, що саме 16 квітня 2011 року він був затриманий за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ст.368 ч.3 КК України, та перебував під вартою до 13 квітня 2013 року.

Враховуючи ту обставину, що трудовий контракт із позивачем був припинений з 18 квітня 2011 року (відповідно до розпорядження міського голови від 15.04.2011 №244- к), можна стверджувати, що в момент затримання ОСОБА_1 перебував на посаді, а копію розпорядження про звільнення (в останній робочий день) не отримав з причин, що був затриманий правоохоронними органами.

Таким чином, ОСОБА_1 був позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію та отримувати заробітну плату не через дії відповідачів у даній справі, а з причин, які не залежали від їх волі у зв`язку із затриманням ОСОБА_1 правоохоронними органами.

В цьому випадку шкода, що заподіяна неправомірними рішеннями та діями органів досудового розслідування і суду повинна відшкодовуватися у порядку, що визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Принагідно повідомляють, що із відкритих джерел стало відомо, що позивач скористався таким правом на відшкодування шкоди та у січні 2024 року звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Чернівецькій області, Чернівецької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, рішеннями та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 червня 2024 року у справі №727/928/24, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 19 грудня 2024 року, стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 5 000 000,00 грн.

Слід зазначити, що так чи інакше, строк дії трудового контракту із позивачем становив з 01 квітня 2010 року по 31 грудня 2012 року та не передбачав автоматичну його пролонгацію. Тому, підстави для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зокрема в період його звільнення з під варти та до 21 лютого 2024 року також не має підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу КП Міський торговельний комплекс «Калинівський ринок» просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказали, що з вироку Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 лютого 2021 року, що набрав законної сили, позивач особисто надав показання про те, зокрема, що 31 березня 2011 року Чернівецька міська рада відсторонила його від керівництва МТК «Калинівський ринок» і з того дня він не з`являвся на Ринку.

ОСОБА_1 вказував також, що саме 13 квітня 2011 року - у день справжнього звільнення він отримав повний розрахунок, як звільнена особа.

Про вказані обставини правомірно зазначив суд першої інстанцій при розгляді судового спору та при винесенні судового рішення.

Таким чином, є очевидним, що з зі змістом розпорядженням та рішенням позивач, та відповідно з підставим свого звільнення був обізнаний ще до подання позовної заяви, а отже визначена статтею 233 КЗпП України підстава для початку перебігу строку звернення до суду з відповідними вимогами є такою, що настала ще раніше до заявлення позову, тобто ще до 21 лютого 2024 року.

Відповідно, місячний строк звернення ОСОБА_1 із заявленими у цій справі позовними вимогами, визначений статтею 233 КЗпП України, розпочав свій перебіг до 21 лютого 2024 року, але оскільки чітко встановити дату ознайомлення неможливо, то як мінімум - з 27 лютого 2021 року, а відтак закінчився на час проголошення вироку Першотравневого районного суду м.Чернівці від 26 лютого 2021 року.

Позивач до Чернівецької міської ради та до КП «МТК «Калинівський ринок» не з`являвся понад 10 років та вимог щодо допуску його для виконання трудових обов`язків відповідачу чи адміністрації підприємства не заявляв.

У 2022 році він звертався до директора Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» із заявою про видачу йому довідки про заробітну плату за період своєї роботи, оскільки остання була йому необхідна для подачі позову після ухвалення відносно нього виправдувального вироку про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, рішеннями та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_1 , у період, в тому числі, після звільнення з під варти був керівником низки господарюючих суб`єктів, а саме: ТОВ «Профітек Плюс», ТОВ «Професіонал», ТОВ «Нова Гра», ТОВ «Компанія «Восход», ТОВ «Виробнича-компанія «Джемма», а з липня 2021 року займається підприємницькою діяльністю, має на території ринку КП «МТК «Калинівський ринок» 19 (дев`ятнадцять) торгівельних місць та місць для зберігання товарів, на яких розміщуються його торгівельні об`єкти, та, починаючи з листопада 2021 року не одноразово звертався із заявами до генерального директора цього підприємства про переоформлення на нього та надання йому в користування торгівельних місць та місць для зберігання товарів, а також підписував неодноразово відповідні договори щодо користування такими місцями, тобто по факту займався тими видами трудової та підприємницької діяльності які заборонені та не сумісні для керівника комунального підприємства, що передбачено ст. 25 Закону України «Про запобігання корупції».

Доводи скаржника про те, що реальне право на оскарження спірних рішень та розпоряджень він отримав після отримання 21 лютого 2024 року трудової книжки не спростовують наведених судом першої інстанції висновків про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Крім того, вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду, необхідно зазначити, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, не допускати надмірного формалізму.

Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

Звертає увагу на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Як підтверджено матеріалами справи та зазначалось відповідачами в суді першої інстанції, позивачем понад десять років не вчинялись будь-які дії, зокрема з метою з`ясування причин невиконання трудових обов`язків тощо, що є підставою для висновку позивач не міг не усвідомлювати, що не з`являється на робоче місце, не виконує обов`язків генерального директора КП «МТК «Калинівський ринок», відповідно він знав або мав можливість дізнатися підставу свого звільнення.

Таким чином, обставини фактичного, тривалого невиконання позивачем своїх трудових обов`язків в КП «МТК «Калинівський ринок» та відсутність намагання їх виконувати також свідчать як про обізнаність позивача з його звільненням, так і про відсутність конфлікту з роботодавцем з приводу незаконного позбавлення права на продовження виконання трудових обов`язків на посаді генерального директора КП «МТК «Калинівський ринок».

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відмову в позові. Враховуючи те, безпідставними є позовні вимоги та доводи про наявність підстав про скасування розпорядження про звільнення та поновлення на роботі позивача, безпідставною є і вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині встановлення судом незаконності звільнення позивача з роботи та порушення процедури звільнення сторонами не оскаржується, а тому в цій частині не переглядається.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 01 січня 2010 року між Чернівецьким міським головою та ОСОБА_1 було укладено трудовий контракт, відповідно до якого ОСОБА_1 наймається на посаду генерального директора КП «Міський торговельний комплекс «Калинівський ринок», на строк по 31 грудня 2012 року (том 1 а.с.13-15).

Рішенням 7 сесії VI скликання Чернівецької міської ради №118 від 13 квітня 2011 року «Про звіт адміністрації комунального підприємства «МТК «Калинівський ринок» про діяльність підприємства за 2010 рік та за І-й квартал 2011 року» визнано роботу генерального директора та адміністрації КП «МТК «Калинівський ринок» незадовільною. Зобов`язано секретаря Чернівецької міської ради ОСОБА_2 невідкладно розірвати контракт (строковий договір) від 01 січня 2011 року №1143, укладений Чернівецьким міським головою з генеральним директором комунального підприємства «Міський торговельний комплекс «Калинівський ринок», що належить до комунальної власності міста Чернівців ОСОБА_1 (т.1 а.с.35).

Розпорядженням Чернівецького міського голови від 15 квітня 2011 року №244-к ОСОБА_1 звільнено з посади генерального директора КП «Міський торговельний комплекс «Калинівський ринок» з 18 квітня 2011 року в зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань п.2.6 трудового контракту (п.8 ст.36 КЗпП України) (т.1 а.с.34).

Також встановлено, що відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальне провадження, в зв`язку із чим він був затриманий працівниками правоохоронних органів 16 квітня 2011 року та перебував під вартою до 30 квітня 2013 року.

Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 лютого 2021 року у справі №726/574/13 ОСОБА_1 було визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.191 ч.5, ст.212 ч.3, п.2 ст.15 ст.368 ч.2, ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України. Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року апеляційна скарга прокурора на виправдувальний вирок суду від 26 лютого 2021 року залишена без задоволення, а вирок суду - без змін.

Постановою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі №726/574/13 вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 лютого 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року залишено без змін.

Листом від 21 лютого 2024 року Чернівецький міський голова повідомив ОСОБА_1 про те, що трудову книжку серії НОМЕР_1 він може отримати у відділі з питань кадрової роботи міської ради (т.1 а.с.16).

З пояснень сторін встановлено, що трудову книжку ОСОБА_1 отримав 21 лютого 2024 року.

Доводи та мотиви апеляційного суду та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Загальні підстави звільнення працівників визначені КЗпП України.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 36 КЗпП України (в редакції на час звільнення) підставою припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

З вільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Згідно з частинами першою та другою статті 235 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом першої інстанції встановлено відсутність правових підстав для звільнення ОСОБА_1 за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України та порушення роботодавцем порядку звільнення при прийнятті розпорядження Чернівецьким міським головою №244-к від 15 квітня 2011 року.

Вказані висновки у апеляційній скарзі ОСОБА_1 не оспорюються, а тому апеляційний суд у цій частині судове рішення не переглядає.

Апелянт в апеляційній скарзі стверджував, що не пропустив строк звернення до суду, оскільки розпорядження міського голови про звільнення він не отримував, а трудову книжку отримав 21 лютого 2024 року. З вказаним позовом звернувся до суду 19 березня 2024 року, тобто в місячний строк.

Даючи оцінку дотримання позивачем строків звернення до суду із указаним позовом, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої - другої статті 47 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копі наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України (в редакції станом на час звільнення) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України).

Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність має визначається судом в кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У постанові від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц Верховний Суд України вказав, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , будучи обізнаним про своє звільнення, після звільнення з-під варти до роботи не з`являвся, вимог щодо допуску його для виконання трудових обов`язків відповідачам не заявляв, у період після звільнення з-під варти неодноразово звертався до генерального директора КП МТК «Калинівський ринок» про переоформлення договорів купівлі-продажу торгівельних місць, у встановлений статтею 233 КЗпП України строк не оспорював у суді незаконність свого звільнення та не довів поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом у цій справі, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Так, судом встановлено, що рішенням 7 сесії VI скликання Чернівецької міської ради №118 від 13 квітня 2011 року «Про звіт адміністрації комунального підприємства «МТК «Калинівський ринок» про діяльність підприємства за 2010 рік та за І-й квартал 2011 року» визнано роботу генерального директора та адміністрації КП «МТК «Калинівський ринок» незадовільною. Зобов`язано секретаря Чернівецької міської ради ОСОБА_2 невідкладно розірвати контракт (строковий договір) від 01 січня 2011 року №1143, укладений Чернівецьким міським головою з генеральним директором комунального підприємства «Міський торговельний комплекс «Калинівський ринок», що належить до комунальної власності міста Чернівців ОСОБА_1 .

Розпорядженням Чернівецького міського голови від 15 квітня 2011 року №244-к ОСОБА_1 звільнено з посади генерального директора КП «Міський торговельний комплекс «Калинівський ринок» з 18 квітня 2011 року в зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань п.2.6 трудового контракту (п.8 ст.36 КЗпП України).

В день звільнення ОСОБА_1 був відсутній на роботі.

Відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальне провадження за ст..ст.191 ч.5, 212 ч.3, 364 ч.2, п.2 ст.15 ст.368 ч.2, 368 ч.3 КК України, в зв`язку з чим він був затриманий працівниками правоохоронних органів 16 квітня 2011 року та перебував під вартою до 30 квітня 2013 року. Дане кримінальне провадження було порушено у зв`язку із зловживанням службовим становищем ОСОБА_1 , як генеральним директором КП «МТК «Калинівський ринок».

Встановлено, що після порушення кримінального провадження, копія розпорядження міського голови про звільнення позивача з роботи була долучена до матеріалів кримінальної справи, з якими позивач та його представник постійно знайомились.

В матеріалах справи міститься копія вироку Садгірського районного суду м.Чернівці від 24 лютого 2015 року, в якому зазначено, що допитаний судом ОСОБА_1 свою вину не визнав та пояснив, що «13.04.2011 року без висновку він був звільнений з вказаної посади» (а.с.43). У даному вироку є посилання на дослідження матеріалів справи, зокрема т.18 а.с.163 «копія розпорядження Чернівецького міського голови від 15.04.2011р. №244-к «Про звільнення ОСОБА_1 генерального директора КП «МТК «Калинівський ринок» (а.с.61). (т.1 а.с.37-149).

Як вбачається із копії вироку Першотравневого районного суду м.Чернівці від 26.02.2021 року, що набрав законної сили та яким позивача визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ст.191 ч.5, 212 ч.3, 364 ч. 2, ст.15, ст.368 ч.2, 368 ч. 3 КК України і за відсутністю в його діях складу вказаних кримінальних правопорушень виправдано, в ході розгляду цього кримінального провадження позивач особисто надав показання про те зокрема, що 31 березня 2011 року Чернівецька міська рада відсторонила його від керівництва МТК «Калинівський ринок» і з того дня він не з`являвся на Ринку. 13 квітня 2011 року рішенням сесії Чернівецької міської ради його було звільнено з посади генерального директора МТК «Калинівський ринок», що було загальновідомим фактом і висвітлено в засобах масової інформації. На цю посаду 14 квітня 2011 року було призначено іншу особу, розпорядженням секретаря Чернівецької міської ради дату його звільнення було змінено на 18 квітня 2011 року. Проте, саме 13 квітня 2011 року - у день справжнього звільнення він отримав повний розрахунок, як звільнена особа.

Таким чином, судом встановлено, що про своє звільнення з роботи позивач дізнався одразу після винесення розпорядження та був апріорі ознайомлений зі змістом оскаржуваного рішення про його звільнення,

Дані обставини також свідчать про обізнаність позивача з підставами свого звільнення та дозволяли повноцінно реалізувати право на звернення з відповідним позовом до суду у межах строку встановленого Законом.

При цьому колегія суддів враховує, що оскільки встановлені положеннями статті 233 КЗпП України норми спрямовують свій зміст на надання особі можливості захистити порушені права, отримання копій оспорюваного розпорядження не особисто позивачем, а його представником, на виконання останнім представницьких повноважень щодо ведення претензійно-правової роботи, спрямованої на захист трудових прав свого клієнта, є також обставиною, яка враховується для мети визначення початку перебігу строку звернення до суду.

У постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі №387/326/20 (провадження №61-2166св21), від 15 березня 2023 року у справі №910/17459/20 зазначено, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачених трудовим законодавством та трудовим договором.

Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Відповідно до частин першої-другої статті 47 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) права працівника отримати в день звільнення трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання.

Колегія суддів ще раз наголошує про те, що позивачу ОСОБА_1 про його звільнення було достеменно відомо 15 квітня 2011 року, оскільки 13 квітня 2011 року (тобто до затримання позивача та порушення щодо нього кримінального провадження) на сесії Чернівецької міської ради заслуховувався звіт адміністрації комунального підприємства «МТК «Калинівський ринок» і робота генерального директора цього підприємства Ринжука І.І. була визнана незадовільною та зобов`язано секретаря Чернівецької міської ради невідкладно розірвати контракт з директором КП «МТК «Калинівський ринок» ОСОБА_1 .

Розпорядження Чернівецького міського голови від 15 квітня 2011 року про звільнення позивача з роботи було долучено до матеріалів кримінального провадження, з яким ОСОБА_1 та його представники неодноразово знайомились. В день звільнення з позивачем був проведений розрахунок заробітної плати та невикористаної частини відпустки, про що ОСОБА_1 давав пояснення в рамках кримінального провадження.

Крім цього, позивачу було відомо, що йому не нараховується та не виплачується заробітна плата.

30 квітня 2013 року позивач був звільнений з-під варти.

Встановлено, на території КП «МТК «Калинівський ринок» позивач на праві власності має контейнера для здійснення торгівельної діяльності. До подання даного позову до суду позивач неодноразово звертався до генерального директора КП «МТК «Калинівський ринок» із заявами про видачу довідки про заробітну плату, а також із заявами про переоформлення права користування торгівельних місць (т.1 а.с.241-247).

Таким чином, позивач був достеменно обізнаний про своє звільнення та мав можливість звернутися до роботодавця із заявами про отримання копії розпорядження про звільнення та трудової книжки.

Втім, протягом майже тринадцяти років ним не вчинялись будь-які дії, спрямовані на отримання розпорядження про звільнення, зокрема, з метою його оскарження, з`ясування причин невиконання трудових обов`язків тощо, або ж трудової книжки. Отже, ОСОБА_1 не міг не усвідомлювати, що не з`являється на робоче місце, не виконує обов`язків генерального директора КП «МТК «Калинівський ринок», відповідно, знав або мав можливість дізнатися підставу свого звільнення, звернувшись з вимогою про видачу відсутнього у нього документу, видача якого є обов`язковою і конфлікту з цього приводу у сторін спору, як зазначено вище, не вбачається.

Указана обставина не була спростована позивачем ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції. Тому вбачається, що позивач, посилаючись лише на відсутність розписки в отриманні ним розпорядження про звільнення та трудової книжки в визначені законодавством строки, намагається довести, що така формальна обставина (за умови, коли розпорядження про звільнення з підставою звільнення є наявними в матеріалах кримінальної справи задовго до звернення позивача з даним позовом) дає право для звернення до суду без дотримання строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, оскільки, з урахуванням таких обставин (відсутність розписки в отриманні того, що вже видане і наявне у позивача), місячний строк в цій справі взагалі не розпочне свого перебігу, а порушення по неврученню наказів та трудової книжки буде вважатись триваючим.

Така поведінка позивача не може бути визнана добросовісною та залишена поза увагою суду при вирішенні питання щодо дотримання строку передбаченого статтею 233 КЗпП України.

Встановивши, що строк звернення до суду пропущений та відсутні поважні причини для його поновлення, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Посилання позивача на те, що він очікував чи завершиться кримінальне провадження, а тому не звернувся вчасно до суду із позовом, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що після завершення кримінальної справи, був карантин, війна, а тому строки звернення до суду продовжились. Колегія суддів зауважує, що з огляду на час звільнення позивача та час подання ним позову, приписи пункту 1 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України у цій справі не підлягають застосуванню, оскільки строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, сплив до запровадження Кабінетом Міністрів України карантину, відповідно до постанови від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Ураховуючи наведене ОСОБА_1 не навів поважних причин недотримання ним передбаченого статтею 233 КЗпП України строку на звернення до суду з позовом про захист порушеного права, які об`єктивно перешкоджали чи створювали йому труднощі для своєчасного звернення до суду, та не підтвердив це належними доказами, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2024 року у справі №466/9728/22 (провадження №61-5086св24) зазначено, що конституційне право на судовий захист є невідчужуваним та непорушним, однак законодавець встановив чіткі темпоральні межі для реалізації такого права. Подібні процесуальні рамки покликані збалансувати інтереси сторін у справі, а також слугують однією з запорук дотримання принципу правової визначеності у судовому процесі.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував практику, відповідно до якої національні суди мають надавати пріоритет дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду.

Підкреслюючи правильність та виваженість оскаржуваних рішень, колегія суддів вважає за доцільне навести відповідну практику ЄСПЛ.

Отже, правила, які регламентують етапи і терміни подачі заяви на судовий розгляд спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і відповідність нормам, а саме, принципу правової визначеності (рішення ЄСПЛ у справі «Кан`єте де Гоньі проти Іспанії», § 36). Право доступу до суду не є абсолютним: воно може підлягати обмеженням, застосування яких допускається в порядку презумпції, оскільки таке право, з огляду на сам його характер, потребує державного регулювання. Право на доступ до суду може бути предметом правомірних обмежень … Застосування строків покликане забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ у справі «Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства», §§ 51-52).

Як підсумок, право на доступ до правосуддя правомірно обмежене правилами судової процедури, котрі покликані дисциплінувати суб`єктів правовідносин та запобігти безладному рухові у судовому процесі, натомість безпідставне поновлення процесуального строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів зазначає, що обмеження права позивача на поновлення строку звернення до суду у цій конкретній справі є пропорційним до індивідуальних обставин, зазначених заявником.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач ОСОБА_1 з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу звернувся з двох підстав: з підстав поновлення на роботі та з підстав затримки у видачі трудової книжки.

Так, в позовній заяві є обґрунтування позивача щодо невчасної видачі йому трудової книжки та посилання на частину 5 статті 235 КЗпП України про те, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки суд першої інстанції відмову в задоволенні позову з цих підстав не обґрунтував, то доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, а тому апеляційний суд вважає за можливе змінити рішення суду з викладенням мотивувальної частини рішення щодо цієї позовної вимоги в редакції цієї постанови.

У постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 569/6979/20 (провадження № 61-429св21) зазначено: «Частиною п`ятою статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки».

Колегією суддів встановлено, що даних про те, що затримка у видачі трудової книжки перешкоджала позивачу працевлаштуватися матеріали справи не містять. При цьому апеляційний суд враховує, що з моменту звільнення з-під варти, тобто 30 квітня 2013 року, до моменту звернення до суду в березні 2024 року (11 років) позивач не звертався до Чернівецької міської ради з вимогами про видачу йому трудової книжки.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, що у період після виходу з-під варти ОСОБА_1 був керівником низки господарюючих суб`єктів, а саме: ТОВ «Профітек Плюс», ТОВ «Професіонал», ТОВ «Нова Гра», ТОВ «Компанія «Восход», ТОВ «Виробнича компанія «Джемма».

За таких обставин колегія суддів вважає, що сама по собі відсутність трудової книжки не створювала позивачу будь-яких перешкод в реалізації трудових прав.

З огляду на викладене підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги щодо оскарження основного рішення не спростовують висновків суду, рішення суду щодо позовних вимог в частині відмови в задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Разом з тим, колегія суддів вважає доповнити мотивувальну частину рішення в частині вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Відповідно до ч.4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 03 березня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Фодчук Оксана Василівна задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 03 березня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 травня 2025 року.

Головуючий: Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк