КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3326/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. Київ

Справа № 753/7668/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року, постановлену у складі судді Шаповалової К.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,

встановив:

16 квітня 2024 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та інших про стягнення заборгованості за договором позики. Згідно обставин, викладених в позовній заяві, позивач стверджує, що 09 квітня 2015 року ОСОБА_4 взяв в борг у ОСОБА_3 1 500 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 09 квітня 2015 року, згідно якої зобов`язувався повернути кошти до 10 квітня 2022 року. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина. Шостою Київською державною нотаріальною конторою 26 липня 2023 року було відкрито спадкову справу № 283/2023. Спадщину за законом прийняли спадкоємці першої черги: ОСОБА_5 - дружина спадкодавця, ОСОБА_6 - син спадкодавця, ОСОБА_6 - дочка спадкодавця, ОСОБА_7 - син спадкодавця, ОСОБА_8 - дочка спадкодавця від першого шлюбу. Мати спадкодавця ОСОБА_9 15 серпня 2023 року відмовилась від прийняття спадщини на користь своєї доньки ОСОБА_2 - сестри спадкодавця, яка прийняла спадщину. Померлий ОСОБА_4 за життя був успішним в матеріальному сенсі чоловіком, мав великі доходи від перепродажу автомобілів, не потребував позик і не позичав гроші у ОСОБА_3 . Позивач зазначає, що розписка є підробленою та використовується ОСОБА_3 для зменшення частки спадкоємця ОСОБА_2 , а тому просить суд визнати недійсним договір позики, оформлений розпискою.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2024 року було зобов`язано відповідача та/чи її представника надати суду в підготовче засідання оригінал розписки, яка датована 09 квітня 2015 року

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року, застосовано до представника відповідача адвоката Ніколаєнка Дмитра Володимировича захід процесуального примусу у вигляді штрафу.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету штраф в розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3028 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду, адвокат Ніколаєнко Д.В. звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині застосування заходів процесуального примусу до нього у вигляді штрафу у розмірі 3028 грн.

Вказує, що 19.09.2024 року між представником та ОСОБА_3 відбулась робоча зустріч, у ході якої остання повідомила, що не хоче надавати дану розписку до Дарницького районного суду міста Києва, так як переживає за її схоронність, а готова надати її лише до експертної установи, вже для безпосереднього дослідження.

20.09.2024 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 звернувся з заявою про призначення комплексної почеркознавчої та технічної експертизи у справі № 753/7668/24 до Київського НДІСЕ та надав для дослідження оригінали розписки. Вказує, що виконання рішення суду представником суперечило б волі ОСОБА_3 , яка хвилювалась за схоронність розписки.

Отже, судом першої інстанції при ухваленні рішення про застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу щодо апелянта як представника відповідача не врахований той факт, що ним як представником відповідача здійснюються лише представницькі функції, і жодного відношення щодо володіння чи розпорядження розпискою від 29.04.2015 року він не має, а лише виконує повноваження, які делеговані йому ОСОБА_3 , про що суд першої інстанції повідомлявся, тим самим судом першої інстанції порушені приписи ст. 256 ЦПК України, щодо всебічного і повного з`ясування обставин справи.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1- 3 ст. 107 ЦПК України, матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. При призначенні експертизи суд з урахуванням думки учасників справи визначає, які саме матеріали необхідні для проведення експертизи. Суд може також заслухати призначених судом експертів з цього питання. Копії матеріалів, що надаються експерту, можуть залишатися у матеріалах справи.

Експерт не має права з власної ініціативи збирати матеріали для проведення експертизи, розголошувати відомості, що стали йому відомі у зв`язку з проведенням експертизи, або повідомляти будь-кому, крім суду та учасника справи, на замовлення якого проводилася експертиза, про її результати.

Призначений судом експерт не має права спілкуватися з учасниками судового процесу поза межами судового засідання, крім випадків вчинення інших дій, безпосередньо пов`язаних із проведенням експертизи.

При визначенні матеріалів, що надаються експерту чи експертній установі, суд у необхідних випадках вирішує питання про витребування відповідних матеріалів за правилами, передбаченими цим Кодексом для витребування доказів.

Відповідно до ч. 6 ст. 84 ЦПК України передбачено, що будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, зобов`язана надати його на вимогу суду.

За приписами ч. 7, 8 ст. 84 цього Кодексу, особи, які не мають можливості надати доказ, який витребував суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Згідно зі ст.143 ЦПК заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом.

Суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин (п.3 ч.1ст.148 ЦПК України).

З аналізу правових норм, викладених ч. 1 ст. 148 ЦПК України вбачається, що суд може застосувати до особи заходи процесуального примусу у вигляді штрафу за неподання суду доказів чи неповідомлення про неможливість їх подання, тобто за фактичну бездіяльність особи щодо виконання ухвали суду.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд виходив з того, що представником відповідача адвокатом Ніколаєнком Д.В., не зважаючи на те, що він був обізнаний про призначену судом комплексну технічну та почеркознавчу експертизи, а також обізнаний про те, що для проведення такої експертизи необхідний оригінал розписки від 09 квітня 2015 року, оскільки вона є об`єктом дослідження та без неї проведення експертизи не є можливим, вчинились дії на самостійне подання експерту певного документу, який зазначений ним у заяві як оригінал розписки від 09 квітня 2015 року та подання заяви про проведення щодо цього документу (ймовірно розписки від 09 квітня 2015 року) за його клопотанням комплексної технічної та почеркознавчої експертизи із визначенням переліку питань на його розсуд.

З огляду на викладене дії адвоката Ніколаєнка Д.В. були розцінені судом як ухилення від вчинення дій, покладених судом на нього як учасника судового процесу та неподання витребуваних судом доказів без поважних причин, що є підставою для стягнення з адвоката в дохід державного бюджету штрафу в межах санкції, встановленої частиною першою статті 148 ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2024 призначено у цивільній справі № 753/7668/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики судову комплексну технічну та почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Зобов`язано представника відповідача Ніколаєнка Д.В. надати суду оригінал розписки від 09 квітня 2015 року, протягом 2-х днів, з дня отримання копії цієї ухвали суду.

02 серпня 2024 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла заява представника відповідача Ніколаєнка Д.В. про неможливість надати суду оригінал розписки від 09 квітня 2015 року, протягом 2-х днів, з дня отримання копії ухвали, у зв`язку з тим, що дана розписка знаходиться у володінні відповідача ОСОБА_3 , тому що вона хвилюється за її схоронність, оскільки розписка існує в одному екземплярі. ОСОБА_3 зобов`язалась надати оригінал розписки від 09 квітня 2015 року на першу вимогу експерта КНДІСЕ.

У зв`язку з надходженням до Дарницького районного суду м. Києва листа від КНДІСЕ від 03 вересня 2024 року про відсутність об`єкта дослідження, стосовно якого постановлені питання ухвали суду від 31.07.2024 року, а саме: розписки датованої 09.04.2015 року, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2024 року поновлено провадження у справі про визнання недійсним договору позики. Призначено справу до розгляду у підготовче засідання на 23 вересня 2024 року. Зобов`язано відповідача та/чи її представника надати суду в підготовче засідання призначене на 23 вересня 2024 року оригінал розписки, яка датована 09 квітня 2015 року.

20 вересня 2024 року Дарницького районного суду м. Києва надійшла заява представника відповідача Ніколаєнка Д.В. про неможливість надати суду оригінал розписки від 09 квітня 2015 року, оскільки 20.09.2024 року ОСОБА_3 її подала до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Ухвалою від 23 вересня 2024 року клопотання експерта КНДІСЕ про надання оригіналу розписки від 09 квітня 2015 року залишено без задоволення.

Застосовано до представника відповідача адвоката Ніколаєнка Д.В. захід процесуального примусу у вигляді штрафу. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету штраф в розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3028 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі для з`ясування обставин, що мають значення для справи, у разі якщо необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Згідно з частиною першою статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відповідно до ч. 8 - 9 ст. 84 ЦПК України, у разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази.

З урахуванням встановлених в цій справі обставин, висновки суду першої інстанції не можна вважати обґрунтованими, адже зі змісту заяви адвоката Ніколаєнка Д.В. від 02 серпня 2024 року вбачається, що представник відповідача Ніколаєнко Д.В. виконав ухвалу суду в межах своїх повноважень, а саме повідомив відповідача ОСОБА_3 про те, що для виконання ухвали суду про проведення комплексної судової технічної та почеркознавчої експертизи необхідно надати суду оригінал розписки. У заяві від 20 вересня 2024 року адвокат Михайлова В.В., яка діяла від імені ОСОБА_3 , повідомила суд, що ОСОБА_3 вказану розписку було подано до КНДІСЕ для проведення експертизи за її заявою.

З викладеного вбачається, що відповідач ОСОБА_3 розпорядилась наявним у неї доказом на власний розсуд, не виконавши вимог суду про надання до суду оригіналу розписки для проведення судової комплексної технічної та почеркознавчої експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції у даній справі не було враховано, що саме відповідач ОСОБА_3 є володільцем даного доказу - розписки від 09 квітня 2015 року, та відповідно до вищевказаних вимог ЦПК саме учасник справи відповідальний за подання чи неподання відповідного доказу до суду.

Як ч. 10 ст. 84 ЦПК України, так і ч. 1 ст. 109 ЦПК України відповідальність за неподання до суду з неповажних причин доказів, за ухилення від подання експертам необхідних матеріалів покладена саме на учасника справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 148 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу за неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин.

Таким чином, враховуючи, що адвокатом Ніколаєнком Д.В. у заяві від 02 серпня 2024 року було повідомлено суд першої інстанції про неможливість подання саме ним оригіналу розписки, необхідної для проведення експертизи, оскільки оригінал розписки від 09.04.2015 року знаходиться у ОСОБА_3, а адвокатом Михайловою В.В. повідомлено, що 20.09.2024 року ОСОБА_3 подала оригінал розписки до КНДІСЕ для проведення експертизи за її заявою, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу до адвоката Ніколаєнка Д.В., адже ОСОБА_3 як учасник справи розпоряджається наявними у неї доказами.

Частиною 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Посилання суду першої інстанції на ту обставину, що саме адвокат Ніколаєнко Д.В. заявою від 20.09.2024 року передав розписку до КДНІСЕ для проведення експертизи за заявою ОСОБА_3 , а не на підставі ухвали суду, не можуть бути достатніми підставами для застосування заходів процесуального примусу до адвоката, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокату забороняється: 1) використовувати свої права всупереч правам, свободам та законним інтересам клієнта; 2) без згоди клієнта розголошувати відомості, що становлять адвокатську таємницю, використовувати їх у своїх інтересах або інтересах третіх осіб; 3) займати у справі позицію всупереч волі клієнта, крім випадків, якщо адвокат впевнений у самообмові клієнта.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги адвоката Ніколаєнка Д.В. про те, що ним як представником відповідача ОСОБА_3 здійснюються лише представницькі функції та він не наділений правом володіння чи розпорядження розпискою як доказом у даній цивільній справі, а тому застосування заходів процесуального примусу у виді штрафу до представника відповідача за неподання без поважних причин зазначеного доказу апеляційний суд вважає помилковим.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню в частині застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу та стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 3028 грн. на користь держави.

Згідно з ч. 4 ст. 148 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції за результатами перегляду ухвали про накладення штрафу є остаточною і оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року - скасувати в частині застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу та стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 3028 грн. на користь держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.