ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/995/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кравченко Ольги Василівни до Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Надія Володимирівна, про визнання права власності на недоотриману пенсію померлого спадкодавця та її стягнення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кравченко Ольги Василівнизвернулась до суду з позовом до Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, ГУ ПФУ в Запорізькій області, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В., про визнання права власності на недоотриману пенсію померлого спадкодавця та її стягнення.

В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилася спадщина, що складається із недоотриманої пенсії, розмір якої складає 136997,48 гривень. ОСОБА_2 заповіт не залишила. Позивач є її спадкоємицею за законом, яка в межах шестимісячного строку звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої матері, ОСОБА_2 , на підставі чого була заведена спадкова справа.

Позивач звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниці Надії Володимирівні із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на недоотриману пенсію після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Проте 13 червня 2024 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Надією Володимирівні постановою №185/02-31 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на недоотриману пенсію з причин відсутності у спадковій справі документів, які встановлюють склад спадкового майна, необхідних для вчинення нотаріальної дії. Постанова мотивована тим, що на запити приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниці Надії Володимирівні до Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області надійшли відповіді, в яких відповідачем вказується, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебувала на обліку в управлінні та отримувала пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та згідно зі ст.61 цього Закону, суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини.

Водночас ОСОБА_2 , матері позивача, було призначено пенсію за віком за загальним порядком із 1983 року. Пізніше, у 2015 році, після смерті чоловіка ОСОБА_2 було призначено пенсію по втраті годувальника за Законом «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кравченко О.В. просила суд: визнати за ОСОБА_1 право власності на недоотриману пенсію у розмірі 136997,48 грн в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ; стягнути з ГУ ПФУ в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 недоотриману пенсію у розмірі 136997,48 грн в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2025 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на недоотриману пенсію у розмірі 136 997,48 грн в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ГУ ПФУ в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 недоотриману пенсію у розмірі 136 997,48 грн в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ГУ ПФУ в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що при вирішенні питання про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 слід керуватися Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що є спеціальним нормативно-правовим актом, для правовідносин, що виникли в цій справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника.

Отже, законодавством не передбачено можливості спадкування недоотриманих сум пенсій військовослужбовців.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Кравченко О.В. заперечує проти доводів пенсійного фонду, оскаржуване рішення просить залишити без змін.

01 травня 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшла заява ГУ ПФУ в Запорізькій області про розгляд справи за відсутності представника управління.

22 травня до апеляційного суду надійшло повідомлення приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниці Н.В. про розгляд справи за її відсутності.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Кравченко О.В. наполягала на залишенні оскаржуваного рішення без змін, апеляційну скаргу просила залишити без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (т. 2 а.с. 42-45). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Спір між сторонами у цій справі виник з приводу захисту позивачем її права на спадкування за законом, а саме права власності на спадкове майно у вигляді невиплаченої пенсії спадкодавця.

Підставою своїх позовних вимог позивач зазначала наявність у неї як спадкоємця першої черги після смерті матері права на спадкування нарахованої, але недоотриманої нею за життя суми пенсії.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є єдиною спадкоємицею ОСОБА_2 , у строк, передбачений статтею 1270 ЦК України, прийняла спадщину після померлої матері, і тому має право на отримання у спадок грошових сум, нарахованих, але не виплачених спадкодавцю, а правова колізія між ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ст. 1227 ЦК України має вирішуватись на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до скороченої копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданої Відділом реєстрації актів цивільного стану Ополе Опольского воєводства Республіка Польща 12 червня 2023 року, повної копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданої Відділом реєстрації актів цивільного стану Ополе Опольского воєводства Республіка Польща складеної 12 червня 2023 року та виданої 25 вересня 2023 року та довідки Генерального консульства України у Вроцлаві №61330/17-547-734/с від 09.10.2023 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 .

26 березня 2022 року ОСОБА_2 було отримано номер PESEL, на підставі статті 16 Закону від 24 вересня 2010 року про облік населення Республіки Польща з метою отримання допомоги як біженця внаслідок воєнних дій на території України. З цього періоду мати позивачки постійно проживала на території Республіки Польща.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьками вказані ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , після укладення шлюбу ОСОБА_3 присвоєно прізвище ОСОБА_6 .

Згідно з копією спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н.В. після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , заповіту вона не залишила. Єдиною спадкоємицею ОСОБА_2 за законом є її дочка, ОСОБА_1 .

В межах шестимісячного строку встановленого ч.1 ст.1270 ЦК України вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої матері, ОСОБА_2 .

Відповідно до запиту приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниці Н.В. вих. № 546/02-14 від 22.11.2023 нотаріусом витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області інформацію про наявність неотриманої пенсії на ім`я померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області вих. №0800-0501-8/90773 від 08.12.2023, ОСОБА_2 перебувала на обліку в управлінні та отримувала пенсію за Законом України « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та згідно зі статтею вищевказаного закону, суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерам з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсії за цим законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю не включаються до складу спадщини.

Відповідно до запиту приватного нотаріуса приватного Запорізького міського нотаріального округу Кияниці Н.В. вих. № 628/02-14 від 29.12.2023 нотаріусом витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області інформацію про наявність неотриманої пенсії на ім`я померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області вих. №0800-0501-8/14118 від 15.02.2024, ОСОБА_2 перебувала на обліку в управлінні та отримувала пенсію за Законом України « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та згідно зі статтею вищевказаного закону, суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерам з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсії за цим законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю не включаються до складу спадщини.

Відповідно до запиту приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниці Н.В. вих. № 96/02-14 від 18.04.2024 нотаріусом витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області інформацію про наявність неотриманої пенсії на ім`я померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області вих. №0800-0501-8/44103 від 24.05.2024, ОСОБА_2 перебувала на обліку в управлінні та отримувала пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та згідно зі статтею вищевказаного закону, суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерам з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсії за цим законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю не включаються до складу спадщини.

Відповідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.06.2024 №185/02-31 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на недоотриману пенсію після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 у зв`язку з неможливістю встановити склад спадкового майна.

Згідно з довідкою ГУ ПФУ в Запорізькій області про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії №987 від 26.12.2024 ОСОБА_2 за період з 01.04.2022 до 30.06.2023 призначена, нарахована, але фактично не виплачена пенсія у сумі 136997,48 гривень.

Відповідно до довідки ПАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» від 26.11.2024 №71 ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 працював на вказаному підприємстві з 06.08.1959 до 31.01.1989. Загальний стаж роботи на підприємстві 29 років 05 місяців 22 дні.

Згідно з копією пенсійної справи ОСОБА_4 пенсія призначена 27.09.1995 як інваліду 2 групи відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Відповідно до копії пенсійної справи ОСОБА_2 призначена пенсія за віком з 04.12.1987. 09.04.2015 ОСОБА_2 призначена пенсія у зв`язку з втратою годувальника на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1219 ЦК України передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно до статті 52 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV«Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Спеціальним законом, який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема на військовій службі, є Закон № 2262-ХІІ.

Відповідно до частини першої статті 61 Закону № 2262-ХІІ, яка врегульовує питання виплати пенсії та допомоги в разі смерті пенсіонера, суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника.

Частинами другою та третьою статті 61 Закону №2262-ХІІ визначено, що при зверненні кількох членів сім`ї належна їм сума пенсії ділиться між ними порівну. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Положення частини третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 61 Закону №2262-ХІІ також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Крім того, зміст вказаних норм узгоджується із положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Отже, положення частин другої, третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 61 Закону № 2262-ХІІ, який визначає спеціальний правовий режим грошових коштів у вигляді пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 вересня 2020 року у справі № 428/6685/19, від 30 січня 2024 року у справі № 420/8604/21, від 22 лютого 2024 року у справі № 461/5878/22.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20) зазначив, що «тлумачення статті 1227 ЦК України доводить, що:

- цією правовою нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та не отриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини;

- право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно, щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК України). Відповідно, при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом;

- право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом (зокрема право на страхові виплати). Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1217 ЦК України, за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат, та випадки, за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати».

За викладених обставин, суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги у зв`язку з незаконним перешкоджанням відповідачем реалізації прав позивачів, як спадкоємців за законом, на отримання належного їм спадкового майна - пенсії спадкодавця, яка залишилася не отриманою ним за життя.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам відзиву на позовну заяву, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області слід залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2025 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2025 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 травня 2025 року.

Головуючий:

Судді: