Справа № 175/9998/24
Провадження № 2/175/1608/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року смт. Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області

в складі: головуючого судді Бойко О.М.

із секретарем судового засідання Кальченко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за уточненими позовними вимогами ОСОБА_1 до Краматорського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районні Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про відшкодування шкоди рішенням, діями чи бездіяльністю органу державної влади,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2024 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Краматорського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районні Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про відшкодування шкоди рішенням, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Справу згідно автоматизованої системи «Д-3» було розподілено до провадження судді Бойка О.М.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2024 року дану справу прийнято до розгляду судді Бойка О.М.

05 грудня 2024 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення додаткових доказів по справі.

29 січня 2025 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про збільшення позовних вимог та долучення до справи додаткових доказів по справі.

В уточнених позовних вимогах просить суд:

-Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2 000 000,00 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 30 000,00 грн.

-Зобов`язати скасувати арешт банківської карти ОСОБА_1 накладений Краматорським відділом виконавчої служби.

Обґрунтовує позовні вимоги тим, що державним виконавцем Горошенко Яною, яку позивач вважає не уповноваженим представником державного органу Краматорського відділу державної виконавчої служби», винесено постанову у ВП№64820649 від 11.06.2024 року про арешт коштів боржника, яким є ОСОБА_1 без відповідного рішення суду.

Вважає, що постанова державного виконавця не була підписана у належний до законодавства спосіб.

ОСОБА_1 стверджує, що за фіктивної постанови державного виконавця - АТ КБ «ПриватБанк» заблокував картковий рахунок позивача, чим лишив ОСОБА_1 гарантованих Конституцією України прав на достатній життєвий рівень позивача та його сім`ї.

Стверджує, що Державний виконавець Горошенко Яна не має права вчиняти дії від імені Краматорського відділу державної виконавчої служби, оскільки з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб не вбачається в неї вказаних повноважень.

Вважає, що державний виконавець вимагає кошти з нього на користь фіктивної юридичної особи з назвою «Батальйон патрульної поліції в містах Краматорськ та Слов`янськ», оскільки батальйон, на думку позивача не створений у відповідності до вимог ЗУ «Про Національну поліцію».

Враховуючи вищевикладене, вважає, що були порушенні його права та свободи та завдано моральних страждань, а тому звернувся до суду із відповідним позовом.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився. Надав заяву в якій підтримав вимоги позовної заяви та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Про час та місце були належним чином повідомленні. Клопотань не надавали.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.

Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши наданні докази, суд встановив, що на примусовому виконанні у Краматорському відділі державної виконавчої служби у Краматорському районні Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває ВП №64820649 від 15.03.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь УПП в у м. Краматорську та м. Слов`янськ штрафу у розмірі 510 грн. за постановою Батальйону ПП в м. Краматорську та м. Слов`янську №ДПО18 747860 від 20.08.2020 року.

Постановою державного виконавця Горошенко Яною у ВП №64820649 від 11.06.2024 року було накладено арешт на всі рахунки боржника, яким є позивач ОСОБА_1 .

Боржник ОСОБА_1 вважає, що постанова державного виконавця Горошенко Яни від 11.06.2024 є неправомірною, оскільки стягнення відбувається на користь УПП в у м. Краматорську та м. Слов`янськ, які є, на його думку, фіктивною юридичною особою.

Сама державний виконавець Горошенко Яна, на думку позивача, не є уповноваженою на здійснення таких дій, оскільки ОСОБА_2 не має права вчиняти дії від імені Краматорського відділу державної виконавчої служби, оскільки з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб не вбачається в неї вказаних повноважень.

Щодо стверджень позивача Єланського В.П., що УПП в у м. Краматорську та м. Слов`янськ є фіктивною юридичною особою, слід вказати наступне.

Управління патрульної поліції в м. Краматорськ та м. Слов`янськ є підрозділом Департаменту патрульної поліції, а не самостійною організацією з власним ЄДРПОУ. Департамент патрульної поліції має код ЄДРПОУ 40108646. УПП в Донецькій області, до якої входять УПП в м. Краматорськ та м. Слов`янськ, не є самостійною організацією, а є підрозділом ГУНП в Донецькій області, .

В силу п. 11 ч. 1ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно з п. 8 ч. 1ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Приписами ч. 1ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Національну поліцію» систему поліції складають: центральний орган управління поліцією; територіальні органи поліції.

Територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про Національну поліцію»).

За змістом положень ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода)

Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.ч. 1,2).

Згідно з частиною другою статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019, у справі № 920/715/17, відзначено, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди») звернуто увагу судів на те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про

відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з частиною 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 не зазначено, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому матеріальної шкоди на суму 30000,00 грн.

В матеріалах справи містяться копії товарних чеків про оплату за копіювання документів, відправку поштових відправлень, розрахунків за комунальні послуги. Проте, не вказав, яке відношення вказані копії квитанцій мають для даної справи не вказано. Інших будь-яких доказів на підтвердження матеріальних збитків, завданих ОСОБА_1 , останнім не надано.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування матеріальної шкоди недоведеними, необґрунтованими і відмовляє у їх задоволені.

Щодо відшкодування моральної шкоди, слід вказати наступне.

Позивач обґрунтував спричинення йому моральної шкоди тим, що внаслідок накладення арешту на його картковий рахунок, він втратив змогу нормально жити та забезпечувати його родину.

Суд вважає, що позивачем не доведені наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, не доведено, в чому полягає моральна шкода, в чому вона виразилася і чим це підтверджується.

Відтак суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову в частині відшкодування моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю, не обґрунтованістю позовних вимог.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про встановлення повноваження особи ОСОБА_2 , вчиняти дії від імені юридичної особи, то дана вимога також не може бути задоволена, оскільки є необґрунтованою і, на думку суду, не узгоджується з положеннями ст. 2 ЦПК України, ст. 16 ЦК України.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про скасування арешту його банківського карткового рахунку, то слід вказати наступне.

Як встановлено судом вище, арешт карткового рахунку був здійснений під час примусового виконання постанови Батальйону ПП в м. Краматорську та м. Слов`янську №ДПО18 747860 від 20.08.2020 року у ВП №64820649 від 15.03.2021 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 не було оскаржено постанову №ДПО18 747860 від 20.08.2020 року, як таку, що на його думку винесена у порядку не передбаченому законодавством України.

Приписами ч. 3 ст. 288 КУпАП визначено порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення, передбачено, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Як роз`яснив Восьмий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 10 червня 2020 року в справі № 440/696/18, працівники органів і підрозділів Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення від імені органів Національної поліції і тому, належним відповідачем як суб`єктом владних повноважень в адміністративній справі щодо оскарження рішень у справі про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, повинен бути відповідний орган Національної поліції.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно п. 3, 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

З позовної заяви вбачається, що фактично арешт карткового рахунку був здійснений під час примусового виконання постанови Батальйону ПП в м. Краматорську та м. Слов`янську №ДПО18 747860 від 20.08.2020 року у ВП №64820649 від 15.03.2021 року.

Враховуючи вищевикладене належним способом захисту права позивача повинен бути позов у порядку адміністративного судочинства про визнання протиправною та скасування відповідної постанови органу поліції.

Фактично, з огляду на матеріали цивільної справи, вбачається, що позивач обрав неналежний спосіб захисту цивільного права.

Також, як вже було встановлено судом, матеріальна або моральна шкода може бути стягнута лише за наявності винної дії особи, з якої стягується така шкода.

Слід вказати, що судом не встановлено вчинення винної дії Краматорським відділом державної виконавчої служби у Краматорському районні Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові № 990/150/23 від 22.02.2024 року зазначила, що звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, суд не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права на стадії відкриття провадження, оскільки саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Отже, на підставі вищезазначеного, та керуючись ст.ст. 2, 4, 76, 80, 81, 82, 89, 263, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Краматорського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районні Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про відшкодування шкоди рішенням, діями чи бездіяльністю органу державної влади залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду з дня складання повного судового рішення.

Суддя Бойко О.М.