КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/7269/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Саліхова В. В., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Диби О. В.

від 10 грудня 2024 року

у цивільній справі № 334/5931/23 Оболонського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про стягнення компенсації,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись в обгрунтування на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02.09.2021 визначено право спільної часткової власності на два транспортні засоби та квартиру, зокрема, визнано за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частці автомобіля «MAZDA» 3, 2015 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , на кожного.

Щодо визначених рішенням суду часток у квартирі та автомобілі «ACURA», у відповідності до досягнутих домовленостей позивач подарував свої частки спільній з відповідачем доньці ОСОБА_4 .

Водночас, спільним автомобілем «MAZDA» 3, 2015 року випуску, державний номерний знак державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , одноосібно користується відповідач, без урахування прав та інтересів позивача, у зв`язку з чим позивач бажав би виділення належної йому частки. Проте, оскільки автомобіль є річчю неподільною, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості частки позивача у праві власності на автомобіль у розмірі 228 500 грн із залишенням автомобіля у власності відповідача.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію за частку належної ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності на автомобіль марки «Mazda» 3, 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , нoмер кузова НОМЕР_2 в розмірі 224 516 грн 25 коп. та виділено автомобіль марки Mazda» 3, 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , нoмер кузова НОМЕР_2 в особисту власність ОСОБА_3 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував норми Сімейного кодексу, тоді як спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу, оскільки поділ майна вже відбувся за рішенням суду. Вказує на те, що суд не надав належної оцінки всім аргументам відповідача та не обґрунтував застосування одних норм права і відхилення інших. Стверджує, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2021 року вже були визначені обсяг та порядок поділу спільного майна, що не було враховано судом першої інстанції. Позивач не намагався врегулювати питання користування майном у позасудовому порядку, що є обов`язковим перед зверненням до суду з позовом про компенсацію. Рішення суду першої інстанції порушує право власності відповідача, оскільки безпідставно позбавляє її права на майно.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним. Доводи апелянта про «невірно» застосовані судом першої інстанції норми матеріального права, позивач вважає безпідставним, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано виніс рішення на основі системного аналізу норм права, включаючи ст. 364 ЦК України. Відсутність прямої згадки цієї норми в тексті рішення не означає неправильного застосування норм права. Також вважає безпідставними доводи про не відповідність рішення суду вимогам статті 265 ЦПК України, оскільки «аргументи» відповідача (апелянта) у першій інстанції були переважно емоційними і зводились до загальної незгоди з нормами ст. 364 ЦК України та розміром компенсації, що було враховано судом при винесенні рішення. Щодо тверджень апелянта про наявність інших спорів позивач зазначає, що такі спори не мають прямого відношення до даної справи, але вказує на суперечливу поведінку апелянта, яка в аналогічній справі вже стягнула компенсацію за 1/2 частину іншого автомобіля (ACURA MDX) за схожих обставин.

Позивач наголошує на необґрунтованості доводів апелянта про застосування норм ст. 358 ЦК України, оскільки його позовні вимоги ґрунтуються на статті 364 ЦК України, яка є чіткою і недвозначною. Він має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у спільному майні, особливо коли виділ частки в натурі є неможливим (автомобіль є неподільною річчю). Позивач звертає увагу на те, що апелянт у своїй скарзі підтверджує факт одноосібного користування автомобілем MAZDA 3, що порушує права та інтереси позивача, який має право власності на 1/2 частку цього автомобіля. Також, місцезнаходження автомобіля у Києві, де проживає апелянт, підкреслює цей факт, оскільки позивач проживає та працює в Запоріжжі, де йому потрібен транспортний засіб.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02.09.2021 визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також автомобіль «ACURA» д.н.з. НОМЕР_4 , та автомобіль «MAZDA» д.н.з. НОМЕР_1 , визнано за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частці спірного майна за кожним.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_5 (а.с. 9), автомобіль «MAZDA» д.н.з. НОМЕР_1 , належить відповідачу та знаходиться у її користуванні, що не заперечувалося сторонами у справі.

Згідно складеного 12.07.2023 звіту СОД - ТОВ «Укрспецекспертиза» про оцінку автомобіля «Mazda» 3, 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , нoмер кузоваНОМЕР_2 , ринкова вартість вказаного автомобіля становить 457 000 грн. (а.с. 10-23).

Не погоджуючись із розміром ринкової вартості спірного автомобіля, визначеним у вказаному звіті, представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про призначення в справі судової автотоварознавчої експертизи щодо визначення ринкової вартості.

Відповідно до висновку експерта № 10397 від 07.08.2024, що складений судовим експертом Таракановим Ю. Ю. за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи на підставі ухвали суду від 12 березня 2024 року, ринкова вартість автомобіля «Mazda» 3, 2015 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , нoмер кузова НОМЕР_2 становить 449 032 грн 50 коп.

Суд першої інстанції керувався ст. ст. 60, 63, 70, 71 СК України та виходив із того, між позивачем та відповідачем існує спір стосовно реалізації позивачем свого права власності на спірний автомобіль. Враховуючи визначену висновком експерта ринкову вартість автомобіля «MAZDA» у розмірі 449 032,50 грн, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості його частки у праві власності на автомобіль «MAZDA» у розмірі 224 516,25 грн., залишивши автомобіль у власності відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18), від 03.06.2020 у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18) та від 26.06.2024 у справі № 569/10331/21 (провадження № 61-1174св24).

Встановивши, що автомобіль перебуває у спільній власності сторін, знаходить у фактичному користуванні відповідача, при цьому позивач позбавлений можливості ним користуватися й погоджується на отримання грошової компенсації своєї частки, суд першої інстанції, визначивши за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи ринкову вартість автомобіля «Mazda» 3, 2015 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , нoмер кузова НОМЕР_2 у розмірі 449 032 грн 50 коп., дійшов обґрунтованого висновку про стягнення відповідачки на користь позивача грошову компенсацію вартості його частки у праві власності на автомобіль «MAZDA» у розмірі 224516 грн 25 коп., залишивши автомобіль у власності відповідача.

При цьому, суд першої інстанції забезпечив повноту та об`єктивність з`ясування обставин справи, зокрема, щодо визначення ринкової вартості спірного майна, вірно визначив характер спірних правовідносин, а саме як такі, що виникли між співвласниками майна, а не між подружжям, оскільки рішенням суду майно вже було поділене. Відтак, суд обґрунтовано розглянув справу в межах норм цивільного законодавства, хоч і послався на окремі статті СК України, що не вплинуло на правильність вирішення спору по суті.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_1 без згоди відповідача здійснив відчуження автомобіля ACURA MDX, колегія суддів відхиляє вважаючи за необхідне звернути увагу на принцип добросовісності при здійсненні цивільних прав (ст. 13 ЦК України). Адже при перевірці доводів відзиву, зокрема обставин ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2024 року, колегією суддів встановлено, що за позовом ОСОБА_3 було стягнуто з ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля ACURA MDX, у зв`язку із неможливістю поділу цього майна в натурі (відчуженням). Таким чином, ОСОБА_3 реалізувала своє право на отримання компенсації за 1/2 частку спільного майна - автомобіля, в ситуації, коли інший співвласник своїми діями створив перешкоди для реального поділу майна.

Однак, у даній справі № 334/5931/23, ОСОБА_3 заперечує проти аналогічних вимог ОСОБА_1 щодо іншого спільного автомобіля (MAZDA), стверджуючи, зокрема, про необхідність дотримання порядку користування майном та передчасність позовних вимог про компенсацію.

На переконання колегії суддів, такі дії ОСОБА_3 є суперечливим й спрямовані на обмеження прав позивача, як іншого співвласника.

Доводи скарги про порушення прав відповідачки як власника, колегія суддів вважає безпідставними, адже у разі спільної часткової власності право власності не є абсолютним. Право власності ОСОБА_3 обмежене правами іншого співвласника - позивача на отримання компенсації за свою частку у разі неможливості поділу майна .

Рішення суду про стягнення компенсації не є порушенням права власності ОСОБА_3 , а є законним механізмом реалізації прав співвласника у ситуації неможливості поділу спільного майна.

Посилання апелянтки на ст. 358 ЦК України як на підставу для відмови у позові також є безпідставним, оскільки позивач обґрунтовано скористався правом, передбаченим ст. 364 ЦК України, а закон не ставить обов`язковою умовою для звернення з позовом про компенсацію попереднє погодження порядку користування майном. Якщо майно неподільне, і один із співвласників бажає отримати компенсацію, він має право звернутися до суду з таким позовом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 травня 2025 року.

Судді: Є. П. Євграфова

В. В. Саліхов

Д. Р. Гаращенко