Справа № 638/3536/25
Провадження № 2/638/3444/25
РІШЕННЯ

Іменем України

21 травня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Латки І.П.,

за участю секретаря судового засідання Мяснянкіної Г.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в обґрунтування якого зазначила, що 02 листопада 2013 року уклала шлюб з відповідачем. Під час перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як зазначає позивач, протягом 2022 року сімейне життя у сторін поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин у 2023 році. Наразі позивач мешкає разом з доньками за адресою реєстрації, тоді як відповідач проживає у с. Ворзель Київської області. Сторони фактично стали чужими людьми, кожен з нас має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю, існують вели розбіжності в інтересах, в поглядах на життя. У взаєминах відсутнє почуття любові, як основи існування шлюбу та сім`ї в цілому. Взаємодопомога, повага та підтримка відсутні. Отже, відсутні ті складові частини сімейного союзу між чоловіком та дружиною, що може вважатися шлюбом.

Позивач вважає, що розлучення є єдиним способом побудувати нове щасливе життя та зберегти нормальне бачення про сім`ю у дітей. Переконана, що подальше збереження сім`ї та примирення сторін неможливе, оскільки сім`я фактично, а шлюб існує формально. Майнові спори відсутні, спору щодо місця проживання дітей немає.

Крім того, як зазначає позивач, між сторонами не досягнуто згоди щодо виконання відповідачем свого обов`язку з утримання дітей. Відповідач непрацездатних батьків на утриманні не має, має задовільний стан здоров`я, інвалідності та тяжких захворювань не має, має у власності рухоме та нерухоме майно, відтак має можливість сплачувати аліменти на дітей. Оскільки на підставі рішення суду з ОСОБА_2 стягуються аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання доньки ОСОБА_7 у розмірі 1/6 частки всіх видів його заробітків, тому позивач вважає, що з відповідача на її користь підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/3 частки доходу щомісячно, що забезпечить рівні права кожної дитини відповідача, з розрахунку 1/6 частка доходу на кожну дитину.

Позивач просила суд:

1. Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянином України, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянкою України, зареєстрований 02 листопада 2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду реєстраційної служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 461.

2. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі у розмірі однієї третини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення з 24 лютого 2025 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

ОСОБА_2 відзиву на позовну заяву не подав, проте звернувся до суду з клопотанням про надання сторонам строку для примирення та зупинення провадження у справі на строк 6 місяців. Клопотання про надання строку на примирення мотивоване тим, що їхні з позивачем стосунки протягом багатьох років спільного шлюбу складалися вкрай позитивно, у повазі, взаєморозуміння та любові. Жодних намірів розривати стосунки не мали та, сформувавши тісний родинний зв`язок, крокували життям поруч, не маючи сварок та будь-яких непорозумінь дотепер. Позов про розірвання шлюбу виявився для відповідача шоком та несподіванкою, враховуючи, що весь попередній час вони не мали з цього приводу ніякого обговорення та спору, проживаючи спільно родиною разом з дітьми. Відповідач вважає, що позивачка тимчасово потрапила під вплив сторонніх осіб, які використовуючи її слабкий характер, змушують зробити цей безвідповідальний крок, не усвідомлюючи наслідків, в тому числі для психологічного розвитку неповнолітніх дітей. У зв`язку з цим відповідач впевнений, що дії сторонніх осіб з руйнування первинної ланки держави - сім`ї, закладають фундамент негативної соціальної динаміки, сприяючи розладу та безладу. Відповідач сподівається та вірить, що позивачка піддалася негативному сторонньому впливу і насправді не втратила до нього почуттів, які штучно стримує. Відповідач зазначив, що протягом наступних 6 місяців вони покращать спілкування з позивачем, стануть ближчими один до одного, що дасть надію на примирення та рятування шлюбу, який був сформований на любові, повазі та довірі.

ОСОБА_1 надала заперечення на клопотання проти надання строку на примирення, в яких підкреслила, що категорично заперечує проти надання строку на примирення. Вважає доводи, викладені у клопотанні, абсурдними та надуманими, а клопотання подано лише з метою затягування вирішення питання про стягнення аліментів. Зазначила, що нічого спільного у неї з відповідачем немає, відповідач з моменту ознайомлення з матеріалами справи жодного разу не намагався, як він зазначає, примиритися, а навпаки лише створював додаткові проблеми та перепони в її особистому життя та психоемоційному здоров`ї їх дітей. Тому строк на примирення буде лише затягуванням часу і позбавленням дітей права на належне утримання, а позивача - права бути щасливою і незалежною.

Ухвалою суду від 03 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін про судове засідання.

Ухвалою суду від 21 травня 2025 року, постановленою без оформлення окремого документа, у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про надання строку для примирення та зупинення провадження у справі відмовлено.

В судове засідання сторони не з`явилися, про судове засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися.

Враховуючи положення ч.1, 3 ст. 131, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що неявка належним чином повідомлених сторін не перешкоджає розгляду справи, у зв`язку з чим справу розглянуто за відсутністю сторін на підставі наявних матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 02 листопада 2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду реєстраційної служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено відповідний актовий запис № 461, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_1 від 02 листопада 2013 року.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданого повторно 14 листопада 2014 року, актовий запис № 375 від 02 лютого 2012 року, та копією Свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 , виданого 12 лютого 2015 року, актовий запис № 333 від 12 лютого 2015 року, відповідно.

ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується листами Відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 21 лютого 2025 року.

Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу.

Згідно ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки.

Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що фактичні шлюбно-сімейні відносини подружжя припинені, сторони припинили ведення спільного господарства, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки.

Щодо клопотання відповідача про надання строку для примирення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 127/16963/22-ц (провадження № 61-203св23), системний аналіз статті 51 Конституції України, статей 111, 112 Сімейного кодексу України, статей 2, 240, пункту 4 частини першої статті 251 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави для висновку, що заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ.

Надаючи строк для примирення подружжя та зупиняючи розгляд справи на 6 місяців, суд має врахувати норми статті 111 СК України, які є диспозитивними, а тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін. Суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя, тому, вирішуючи клопотання відповідача про надання строку на примирення, необхідно оцінити строк, який сплинув із моменту пред`явлення позову про розірвання шлюбу, та вказати на обставини справи, які свідчать про можливість примирення сторін.

Тлумачення статті 111 СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц.

У справі, що розглядається, встановлено, що позивачка категорично заперечує проти надання строку для примирення, наполягає на тому, що примирення неможливе та буде суперечити її інтересам. При цьому, відповідач не вказав на існування будь-яких об`єктивних обставин, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими; не надав доказів на підтвердження таких об`єктивних обставин; не обґрунтував і не пояснив заявлену думку про те, що зупинення провадження у справі може призвести до реального примирення сторін.

За таких обставин, формальне за своєю суттю клопотання відповідача про надання строку для примирення сторін без зазначення конкретних об`єктивних фактів, що можуть свідчити про дієвість таких заходів, зважаючи на категоричну позицію позивача, свідчить про неможливість примирення подружжя у цій справі, у зв`язку з чим надання строку для примирення буде суперечити загальним засадам цивільного судочинства та порушуватиме розумність строків розгляду справ.

З урахуванням викладеного, суд відмовляє відповідачу у задоволенні клопотання про надання сторонам строку для примирення.

Суд наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таким чином, право позивача на розірвання шлюбу є безумовним та може бути обмеженим виключно за наявності обставин, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України. Враховуючи відсутність таких обставин у цій справі, право позивача на розірвання шлюбу не може бути обмежене ані судом, ані будь-якою фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до частини 2 статті 104, частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що сторони сумісного господарства не ведуть, позивач на примирення не згодна, шлюбно-сімейні відносини припинені, суд вважає що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 та абз. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України передбачено, що при вирішенні будь - яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів.

Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Положення ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачають, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (стаття 182 СК України).

Частиною 3 статті 183 ЦПК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Таким чином, у ч. 3 ст. 183 СК України законодавець закріпив загальний підхід до визначення частка заробітку (доходу) платника аліментів, а саме 1/3 частка заробітку (доходу) платника аліментів на утримання двох дітей.

У зв`язку з викладеним, суд вважає, що для стягнення аліментів у розмірі, меншому, ніж це передбачено ч. 3 ст. 183 СК України, повинні існувати поважні та непереборні обставини, які позбавляють платника аліментів об`єктивної можливості сплачувати аліменти у такому розмірі, та які відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України враховуються при визначенні розміру аліментів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не надано суду доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку утримувати дітей з урахуванням їх потреб. Також відповідачем не надано доказів перебування у нього на утриманні інших осіб, яких він зобов`язаний утримувати відповідно до закону, окрім тих, про які зазначено у позові позивачем (дитина, на яку стягуються аліменти у розмірі 1/6 частки доходу відповідача), не надано доказів щодо стану здоров`я відповідача, який позбавляє його сплачувати аліменти на утримання дітей в зазначеному розмірі, при цьому суд враховує, що відповідач є особою є особою працездатного віку, відтак має об`єктивну можливість та зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки від доходу.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, ту обставину, що обидва батьки повинні утримувати своїх дітей, виходячи із принципів справедливості, співмірності та верховенства права, суд стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 лютого 2025 року та до досягнення старшою дитиною повноліття.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

На підставі ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений за позовну вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 1211,20 грн, та стягує з відповідача на користь держави судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. 2, 4, 10, 12-13, 76-81, 89, 131, 141, 258-259, 263-265, 273-274, 354, 430 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянином України, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянкою України, зареєстрований 02 листопада 2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду реєстраційної служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 461.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: адреса: АДРЕСА_1 , аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі у розмірі однієї третини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення з 24 лютого 2025 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: адреса: АДРЕСА_1 , судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 , на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 23 травня 2025 року.

Суддя І.П. Латка