Справа № 463/7453/19 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/637/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Марко О.Р.

з участю представника позивачки ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3 , третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_5 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб Органу опіки і піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, -

встановив:

У вересні 2019 року, позивачка ОСОБА_5 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб Органу опіки і піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, просила зобов`язати відповідачку не чинити перешкод позивачці та її малолітньому синові у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення та стягнути понесені стороною судові витрати.

Вимоги обґрунтовує тим, що вона та її малолітній син ОСОБА_6 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 . Крім них, в даній квартирі зареєстровані та проживають відповідачка ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 .

Відповідачка є бабцею ОСОБА_5 та прабабцею ОСОБА_6 .

Спірна квартира не приватизована, складається з 4 кімнат, загальною площею 62.60 кв. м та житловою площею 44 кв.м.

Квартира АДРЕСА_1 - це родинне житло, в якому вони проживали та були зареєстровані з моменту народження.

При цьому, відповідачка породжує сварки, провокує на конфлікт позивачку, її брата ОСОБА_7 та її маму ОСОБА_4 , у зв`язку з чим позивачка зі своїм сином змушені час від часу змінювати місце перебування, повертатися до квартири після припинення сварок. Востаннє, маючи намір повернутися в спільну квартиру, 01.06.2019 вона з дитиною підійшла до будинку, де її зустріла відповідачка і вкотре влаштувала сварку: нецензурно висловлювалася в її адресу, ображала, вчинила бійку та не впускала до квартири, незважаючи на те, що в квартирі знаходяться їхні з сином особисті речі. Відповідачка поводилася дуже агресивно, тому позивачка викликала поліцію.

За фактом згаданого звернення у правоохоронні органи проведено перевірку, з відповідачкою проведено профілактичну бесіду про недопущення конфліктних ситуацій в процесі спільного проживання та роз`яснено відповідальність згідно із Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству». Не дивлячись на вжиті заходи, відповідачка не змінила свого ставлення до позивачки та малолітнього сина (правнука), продовжує конфліктувати, не впускає позивачку з сином у спірне житло. Іншого постійного місця проживання, окрім даної квартири, в них немає.

Вважає, що діями відповідачки порушене право на житло, тому для захисту своїх прав змушена звернутися до суду, просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2025 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , вважає рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального закону, неправильним застосуванням норм матеріального закону, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що квартира АДРЕСА_1 , не є приватизованою, знаходиться у будинку, власником якого є міська рада. Основним квартиронаймачем до моменту смерті у 2021 році був чоловік ОСОБА_8 , на даний час за вказаною адресою зареєстровані її донька, внучка та внук, а також правнук ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертає увагу, що спірна квартира була надана їй та її чоловіку, як військовослужбовцю, тривалий час з чоловіком проживали на дачі, однак з погіршенням стану здоров`я повернулися у квартиру і з цього часу почали виникати конфлікти з сім`єю дочки. З часу смерті чоловіка постійно проживає у квартирі та не бажає, щоб позивачі користувалися спірним житлом, оскільки, на її думку, вони такого права не мають.

В апеляційній скарзі заначає, що користувалися з чоловіком лише однією кімнатою та місцями загального користування, інші три кімнати закриті на замок, що унеможливлює користування такими.

Таким чином, вважає, що сама позивачка чинить перешкоди у користуванні квартирою.

Також чоловік позивачки ОСОБА_9 систематично ображав та застосовував до неї фізичне насильство, що підтверджується вироком Личаківського районного суду м. Львова від 01.03.2019 у справі № 463/4061/18.

Стверджує, що викладені у позовній заяві пояснення не відповідають фактичним обставинам справи, також суд не взяв до уваги її клопотання про допит свідків з її сторони та не врахував, що вона є жертвою домашнього насильства зі сторони позивачки та її чоловіка, зокрема судовими рішенням підтверджується заподіяння легких тілесних ушкоджень, внаслідок чого перебувала на лікуванні.

Крім цього, звернення до поліції були непоодинокими.

Зазначає, що їй ламають замки у кімнату та вхідних дверях, відключають воду, електрику, газ, а майстри та аварійні служби не встигають усе лагодити.

Твердження позивачки про те, що вони проживають у квартирі, не відповідає дійсності, оскільки з 2017 року вони у такій не проживають та мають інше житло, а жодних перешкод нею не чиниться.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2025 року таухвали нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у поному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не недходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачка з малолітнім сином не має змоги користуватись спірною квартири, що відповідає позиції відповідачки, висловленій у судовому засіданні, яка категорично заперечила таке їх право, оскільки житло є виключно її надбанням та вона не дасть доступу ОСОБА_5 з дитиною до квартири.

Той факт, що між сторонами існують конфлікти з приводу користування житлом, стверджується і матеріалами Личаківського ВП ГУНП у Львівській області від 29.11.19, 01.06.19, 07.10.19.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що порушене право позивачки підлягає відновленню в судовому порядку, у зв`язку з чим необхідно усунути перешкоди у здійсненні позивачкою та її сином права користування своїм майном, а саме квартирою в АДРЕСА_2 , шляхом вселення в квартиру, та зобов`язання відповідачку не чинити перешкод у користуванні квартирою.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Разом із тим, відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

У статті 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК України, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях. Жилі будинки та жилі приміщення у інших будівлях, що належать державі складають державний житловий фонд.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , не приватизована, розташована в будинку, власником якого є міська рада.

Квартира складається з 4 кімнат, житловою площею 44 кв.м., загальною 62,6 кв.м. (т. 1 а.с. 13) .

Основним квартиронаймачем до моменту смерті у 2021 році, був чоловік відповідачки ОСОБА_8 .

На даний час у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: відповідачка ОСОБА_2 , її донька ОСОБА_4 , внучка ОСОБА_5 , внук ОСОБА_7 та правнук ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із Актом обстеження умов проживання від 11.09.2019, у квартирі АДРЕСА_1 проживають та мають постійне місце реєстрації зазначені вище особи. Для дитини малолітнього ОСОБА_6 облаштована власна кімната, де є ігрова зона, спальне місце та інші необхідні особисті речі. Також, в Акті зазначено, що сім`я має конфліктні стосунки у зв`язку з правом користування квартирою (т.1, а.с. 86).

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала той факт, що між сторонами був визначений порядок користування спірним житлом та кожен з членів сім`ї мав конкретно визначені житлові кімнати, якими і користувався.

Звертаючись із позовними вимогами, ОСОБА_5 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , свої доводи зводить до того, що вона та її малолітній син ОСОБА_6 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , відповідачка породжує сварки, провокує на конфлікт позивачку, її брата ОСОБА_7 та її маму ОСОБА_4 , у зв`язку з чим позивачка зі своїм сином змушені час від часу змінювати місце перебування, повертатися до квартири після припинення сварок, вважає, що діями відповідачки порушене право на житло, тому для захисту своїх прав змушена звернутися до суду.

Колегія суддів виходить з того, що об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Частиною першою статті 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Таким чином, право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 29.07.2019 №6213, позивачка ОСОБА_5 та її син ОСОБА_6 звреєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , фактично з часу свого народження (т.1 а.с. 13).

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна (мати речове право), щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Зважаючи на те, що позивачка, її син вселилися та зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 з дозволу ОСОБА_8 , як основного квартиронаймача, докази протилежного відсутні, їм належить право користування такою квартирою, як речове право, відтак для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні такою, необхідно встановити сам факт наявності перешкод внаслідок дій відповідачки.

При цьому, факт непроживання зареєстрованих осіб у квартирі, не може впливати на правомочність та реалізацію ними такого права (можливості), допоки відсутні відповідні правові наслідки (судові рішення) такого непроживання.

Таким чином, доводи сторони відповідачки ОСОБА_2 про те, що позивачі тривалий час не проживали чи не проживають у квартирі, як обґрунтування заперечень позовних вимог, не заслуговують на увагу.

Поряд з цим, власне не проживання позивачів у квартирі АДРЕСА_1 , з врахуванням доводів позовних вимог, розглядається судом крізь призму неможливості ними реалізації такого права.

Зокрема, про конфліктність відносин між сторонами свідчить і вирок Личаківського районного суду м. Львова від 01.03.2019 у справі № 463/4061/18 з якого слідує, що ОСОБА_9 заступився за дружину ОСОБА_5 , яка повідомила про конфлікт вдома.

Крім цього, допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_4 повідомила, що відносини з матір`ю у неї завжди були важкими, ще з моменту реєстрації нею шлюбу, відповідачка неодноразово виганяла її з сім`єю з спірної квартири і вони періодично жили то у знайомих, то винаймали житло. Після переїзду батька та матері на проживання на дачу біля м. Львова, її сім`я безперешкодно користувались спірною квартирою. Вони провели ремонтні роботи, придбали майно. Нова хвиля конфліктів виникла після того, коли позивачка одружилась та народила дитину, оскільки ОСОБА_2 почала відкрито виганяти їх з квартири, в присутності дитини влаштовувала скандали, неодноразово на прохання своєї доньки виносила її особисті речі та її сина, оскільки зайти в квартиру ОСОБА_5 не мала змоги із-за спротиву відповідачки, яка відразу починала скандалити, а це негативно впливало на дитину.

Той факт, що між сторонами існують конфлікти з приводу користування житлом, стверджується і матеріалами Личаківського ВП ГУНП у Львівській області від 29.11.19, 01.06.19, 07.10.19.

Під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Колегія суддів враховує правові позиції Верховного Суду України, викладеними у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, відповідно до яких у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення таких перешкод в судовому порядку.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідний розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Зобов`язання відповідача лише не чинити перешкод у користуванні квартирою не є ефективним способом захисту прав позивачки, оскільки сам по собі не призводить до безперешкодного входження позивача у спірну квартиру та можливості його проживання (перебування) у цій квартирі, як і не виключає подальше звернення позивача до суду за захистом порушених прав.

Ефективним способом захисту прав позивача за встановлених судом обставин є вселення у квартиру, оскільки відповідно до частин четвертої, шостої статті 67 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" у разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, державний виконавець накладає на боржника штраф та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Примусове вселення стягувача здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції.

У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону.

На переконання колегії суддів, сам факт заявлення позовних вимог є підтвердженням відповідних обставин та фактів, а також свідченням наявність спору.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що порушене право позивачів підлягає відновленню в судовому порядку.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачка зазначаючи про квартиру, помилково визначає її статус, як «спірна», оскільки, як об`єкт цивільних прав, така не є спірною у межах даного судового провадження, адже позивачі не заперечують суб`єктивних прав останньої на таку, а вимагають лише поновити їхні суб`єктивні права щодо користування такою, без зміни її правового статусу.

Більше того, навіть встановлення факту самовільного зайняття житлового приміщення не є безумовною підставою для виселення особи, оскільки формальне розуміння закону не може бути вищим за ідею справедливості, а тому в такому випадку підлягає застосуванню принцип «пропорційності» між застосованими методами та правами особи на житло.

Не може залишатися поза увагою суду і те, що позивачі набули на законних підставах право користування квартирою, як члени сім`ї наймача, а рішення суду про втрату такого права відсутнє, тому на даний час позивачі мають право у будь який момент продовжити користування квартирою АДРЕСА_1 .

Крім цього, відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

В свою чергу, батько малолітнього ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 одноосібно зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , що є свідченням того, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований з матір`ю, а квартира АДРЕСА_1 є їхнім єдиним місцем реєстрації (т. 1 а.с. 77).

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Виклик свідків, їх допит, а також можливі покази, відповідних висновків суду спростувати не зможуть, оскільки такі ґрунтуються на вимогах закону та конкретних юридичних фактах (обставинах), які засвідчують право користування позивачів та наявність перешкод у реалізації такого.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 258, ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 травня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк