КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/3429/24-ц Головуючий у 1 інстанції: Остапчук Т.В.,
Провадження № 22-ц/824/1164/2025 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Борисова О.В., Сушко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційно-обчислювальний центр «Рада» про повернення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст обставин справи

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційно-обчислювальний центр «Рада» (далі ТОВ «ІОЦ «Рада») про повернення грошових коштів.

Просив стягнути з ТОВ «ІОЦ «Рада» на користь позивача грошові кошти в розмірі 39 364,59 грн як безпідставно набутих та 1 211,20 грн судового збору.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є співвласником нежитлових приміщень № № 1, 2 (секція А), які належать позивачу на підставі свідоцтва на право власності на нежитлове приміщення серія НП № 010004410 від 19 листопада 2001 року.

За період з квітня 2020 року до березня 2023 року позивач оплачував рахунки за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, організації пропускного режиму та вивезення ТПВ відповідачу, з яким у позивача немає договірних відносин, на підставі квитанцій про оплату цих послуг, які надходили від ТОВ «ІОЦ «Рада».

Разом з тим, житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує будинок на АДРЕСА_1 , є Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 1» (далі - ТОВ «Рада 1»).

Посилаючись на те, що грошові кошти в розмірі 39 364,59 грн, сплачені на рахунок ТОВ «ІОЦ «Рада», отримані останнім без достатніх правових підстав, а також на статтю 1212 ЦК України, позивач просить стягнути ці грошові кошти з відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року у позові відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 13 травня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просив рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування апеляційних вимог позивач зазначив, що рішення суду першої інстанції суперечить нормам чинного законодавства України, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно оцінив докази надані сторонами, що призвело до неправильного ухвалення рішення. Зазначене рішення не відповідає фактичним обставинам справи.

Мотивував апеляційну скаргу тим, що у період з квітня 2020 року до березня 2023 року позивач оплачував рахунки з утримання будинку та прибудинкової території, вивіз ТПВ відповідача, за неіснуючі послуги, які ТОВ «ІОЦ «Рада» не надавало та з яким у нього відсутні договірні відносини.

Щомісячні квитанції відповідача на оплату послуг не містять інформацію про те що вони виготовлені саме на замовлення відповідних виконавців житлової та комунальної послуги.

Наголосив, що виставлення відповідачем рахунків на оплату за неіснуючі послуги утримання будинку та прибудинкової території та вивіз ТПВ за неіснуючим та постійно зростаючим тарифом та отримання за них грошових коштів від споживачів ОСББ «Ковпака 17» є недійсним правочином.

Відповідач не надав належних та допустимих доказів існування договірних відносин між позивачем та ТОВ «Рада 1», доказів фактичного надання позивачу будь-яких послуг та згоди позивача на виставлення рахунків на оплату послуг за довіреністю.

Відповідач порушив права позивача як споживача на сплату отриманої житлово-комунальної послуги відповідної вартості, кількості і якості та можливості своєчасно сплачувати за її надання в законний спосіб безпосереднім виконавцям житлово-комунальної послуги.

Не маючи відповідної правомочності, шляхом виставлення позивачу щомісячних рахунків за неіснуючими та самовільно встановленими тарифами за неіснуючі житлово-комунальні послуги, відповідач безпідставно отримав від позивача в період з квітня 2020 року до березня 2023 року грошові кошти у розмірі 39 364,59 грн.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач відзив на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надав.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачений ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником нежитлових приміщень № № 1, 2 (секція А), які належать позивачу на підставі свідоцтва на право власності на нежитлове приміщення серія НП № 010004410 від 19 листопада 2001 року.

Відповідно до договору від 30 грудня 2020 року про надання послуги з управління багатоквартирним будинком ТОВ «Рада 1», це товариство є житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує будинок АДРЕСА_1 .

З дублікатів квитанцій, доданих позивачем до матеріалів позовної заяви, вбачається, що ОСОБА_1 за період з квітня 2020 року до березня 2023 року сплачував грошові кошти (призначення платежу - о/р: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на рахунок одержувача - «Рада, ТОВ» код 38809727.

Відповідно до наданих позивачем повідомлень/квитанцій на оплату за надані послуги за адресою: АДРЕСА_2 (оплата за житлово-комунальні послуги) отримувачем зазначено ТОВ «ІОЦ «Рада», .

Довіреністю від 01 жовтня 2019 року № 07/20 ТОВ «Рада 1» відповідно до вимог статті 244 ЦК України на підставі укладеного з повіреним договору від 01 жовтня 2019 року № 01/01/10/19/Р1 уповноважило ТОВ «ІОЦ «Рада» від імені довірителя: виставляти рахунки та квитанції на оплату послуг; отримувати грошові кошти від споживачів послуг; надавати доручення банку про перерахування грошових коштів; виконувати всі інші дії, які необхідні для реалізації повноважень, наданих цією довіреністю та договором. Довіреність видана строком на три роки та дійсна до 01 жовтня 2022 року.

Довіреністю від 01 жовтня 2022 року № 01-22 ТОВ «Рада 1» відповідно до вимог статті 244 ЦК України на підставі укладених з повіреним договорів від 01 жовтня 2019 року № 01/01/10/19/Р1 та від 01 жовтня 2022 року № 01/01/10/22/Р1 уповноважило ТОВ «ІОЦ «Рада» від імені довірителя: виставляти рахунки та квитанції на оплату послуг; отримувати грошові кошти від споживачів послуг; надавати доручення банку про перерахування грошових коштів; виконувати всі інші дії, які необхідні для реалізації повноважень, наданих цією довіреністю та договором. Довіреність видана строком на три роки та дійсна до 01 жовтня 2025 року.

01 жовтня 2022 року між ТОВ «Рада 1» (довіритель) та ТОВ «ІОЦ «Рада» (повірений) укладено договір доручення № 01/01/10/22/РІ, за умовами якого довіритель доручив, а повірений зобов`язався за винагороду від імені і за рахунок довірителя вчинити наступні юридичні дії: виставляти від імені довірителя рахунки та квитанції на оплату послуг споживачам; отримувати грошові кошти від споживачів; ініціювати переказ грошових коштів, отриманих від споживачів на рахунки одержувачів; укладати правочини (договори) з банками про розрахункове обслуговування споживачів; укладати правочини (договори) з еквайринговими установами про надання послуг технологічного, інформаційного обслуговування розрахунків споживачів за операціями, що здійснюються з використанням електронних платіжних засобів та з іншими установами про здійснення прийому платежів від споживачів через мережу Інтернет. Споживачем у цьому договорі вважається фізична особа, з якою у довірителя укладений договір про надання послуг (чи будь-якій інший договір), згідно з умовами якого довіритель виконує певні зобов`язання, внаслідок чого у споживача виникає обов`язок по оплаті грошових коштів на користь довірителя. Строк зазначеного договору встановлено з моменту його підписання сторонами до 30 вересня 2025 року.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Рада 1», яке надає житлово-комунальні послуги в будинку АДРЕСА_1 , уповноважило ТОВ «ІОЦ «Рада» від імені ТОВ «Рада 1», зокрема, виставляти рахунки та квитанції на оплату цих послуг; отримувати грошові кошти від споживачів послуг; надавати доручення банку про перерахування грошових коштів тощо.

Враховуючи встановлені судом обставини щодо наявності повноважень ТОВ «ІОЦ «Рада» виставляти рахунки та квитанції на оплату житлово-комунальних послуг та отримувати грошові кошти від споживачів послуг, на підставі вищевказаних договору доручення та довіреностей від ТОВ «Рада 1», суд першої інстанції дійшов висновку про те, що кошти, сплачені споживачами цих послуг на підставі повідомлень/квитанцій, виставлених ТОВ «ІОЦ «Рада», набуто відповідачем за наявності правової підстави, тому вони не можуть бути повернуті на підставі статті 1212 ЦК України.

Отже, оскільки спірні грошові кошти набуті за наявності достатньої правової підстави, тому положення статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на статтю 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( частина 1 статті 2 ЦПК України ).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 (провадження № 14-33цс24) зазначила, що за змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.

Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).

Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.

Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.

Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).

Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до статті 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За змістом статті 246 ЦК України, довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Відповідно до статті 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина 1 статті 1004 ЦК України).

Згідно зі статтею 1006 ЦК України, повірений зобов`язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

За змістом зазначеної норми саме на повіреного покладено обов`язок передати довірителеві все одержане за виконаним дорученням, причому негайно.

Відповідно до статті 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності повноважень ТОВ «ІОЦ «Рада» виставляти рахунки та квитанції на оплату житлово-комунальних послуг та отримувати грошові кошти від споживачів послуг, на підставі договору доручення та довіреностей від ТОВ «Рада 1», а тому кошти, сплачені споживачами цих послуг на підставі повідомлень/квитанцій, виставлених ТОВ «ІОЦ «Рада», набуто відповідачем за наявності правової підстави.

Довіреності від 01 жовтня 2019 року № 07/20, від 01 жовтня 2022 року № 01-22 та договори доручення від 01 жовтня 2019 року № 01/01/10/19/РІ, від 01 жовтня 2022 року № 01/01/10/22/Р1 не припинені, не розірвані та не визнані недійсними у встановленому законом порядку; були чинними на час сплати позивачем спірних грошових коштів у період з квітня 2020 року до березня 2023 року. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірні грошові кошти набуті за наявності достатньої правової підстави, а тому положення статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що виставлення відповідачем рахунків на оплату за неіснуючі послуги утримання будинку та прибудинкової території та вивіз ТПВ за неіснуючим та постійно зростаючим тарифом та отримання за них грошових коштів від споживачів ОСББ «Ковпака 17» є недійсним правочином, є неприйнятними.

Виконавцем комунальних послуг щодо з утримання будинку та прибудинкової території, організації пропускного режиму будинку АДРЕСА_1 є ТОВ «Рада 1».

ОСОБА_1 як власник нежитлових приміщень № № 1,2 (секція А) у будинку АДРЕСА_1 , є споживачем послуг, які надає ТОВ «Рада 1».

ТОВ «Інформаційно-обчислювальний центр «Рада» є уповноваженою ТОВ «Рада 1» особою на здійснення дій щодо виставлення рахунків та квитанції на оплату послуг, а також отримання грошових коштів від споживачів, що підтверджується наданими відповідачем довіреностями та договором доручення.

Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги щодо не надання належних та допустимих доказів існування договірних відносин між позивачем та ТОВ «Рада 1», доказів фактичного надання позивачу будь-яких послуг та згоди позивача на виставлення рахунків на оплату послуг за довіреністю.

Колегія суддів наголошує, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 02 листопада 2020 року у справі № 753/7790/16-ц, 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17).

Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування статті 1212 ЦК України та стягнення грошових коштів, оскільки ці кошти набуті за наявності достатньої правової підстави, а саме на підставі довіреностей та договорів доручення.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді О.В. Борисова

Л.П. Сушко