Справа № 458/271/17 Головуючий у 1 інстанції: Пошивак Ю.П.
Провадження № 22-ц/811/841/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Марко О.Р.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 адвоката Луки Тараса Миколайовича на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2023 року в складі судді Пошивака Ю.П. у справі за позовом ОСОБА_4 до Турківської міської ради Самбірського району Львівської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_6 , приватний нотаріус Комарницька Оксана Йосифівна, приватний нотаріус Федаш Микола Михайлович, Турківська державна нотаріальна контора, про визнання рішення сільської ради, державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, договорів дарування земельних ділянок недійсними, визнання права власності,-

встановив:

У березні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачів Турківської міської ради Самбірського району Львівської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_6 , приватний нотаріус Комарницька О.Й., приватний нотаріус Федаш М.М., Турківська державна нотаріальна контора, про визнання рішення сільської ради, державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, договорів дарування земельних ділянок недійсними, визнання права власності.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_7 . Відповідно до заповіту від 26 травня 1998 року, спадкоємцями у рівних частках після смерті останньої були її сестри: ОСОБА_8 , яка є його тіткою, та ОСОБА_9 , яка є його матір`ю.

Згідно із довідкою Ільницької сільської ради Львівської області від 17 листопада 2008 року № 622 ОСОБА_7 належали житловий будинок, надвірна споруда стайня, земельна ділянка, площею 0,58 га, в урочищі «Гірка».

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 листопада 2009 року його мати ОСОБА_9 успадкувала право власності на 1/2 частку дерев`яного житлового будинку літ. А-1, що розташований по АДРЕСА_1 , який складається з двох кімнат, житловою площею 38,8 кв. м, загальною площею 51,9 кв. м.

Проте, земельну ділянку в урочищі «Гірка», що розташована біля житлового будинку, площею 0,58 га, його мати не успадкувала, оскільки рішенням Ільницької сільської ради народних депутатів Турківського району Львівської області від 08 жовтня 1998 року № 39 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування» ОСОБА_8 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,25 га, та для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,3268 га, в урочищі «Гірка».

У подальшому, згідно із рішенням Ільницької сільської ради народних депутатів Турківського району від 08 жовтня 1998 року № 39 ОСОБА_8 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЛВ-140, згідно з яким ОСОБА_8 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,5792 га, у межах відповідно до плану для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_9 , після смерті якої він є спадкоємцем першої черги.

Вважав, що протиправними діями відповідачів порушено його права на земельну ділянку біля житлового будинку по АДРЕСА_1 , оскільки права на цю земельну ділянку у рівних частках мали його тітка ОСОБА_8 та його мати ОСОБА_9 . Проте, його мати не змогла оформити свої спадкові права на спірну земельну ділянку, а ОСОБА_8 набула її у власність у повному обсязі з порушенням прав ОСОБА_9 .

01 грудня 2011 року ОСОБА_8 отримала державний акт на право приватної власності на землю серії ЯК № 945477 на земельну ділянку, площею 0,2154 га, що знаходиться за адресою: Львівська область, Турківський район, с Ільник, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, кадастровий номер: :01:002:0074.

01 грудня 2011 року ОСОБА_8 отримала державний акт на право приватної власності на землю серії ЯК № 945479 на земельну ділянку,

площею 0,3274 га, що знаходиться за адресою: Львівська область, Турківський район, с. Ільник, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер::01:002:0075.

01 грудня 2011 року ОСОБА_8 отримала державний акт на право приватної власності на землю серії ЯК № 945478 на земельну ділянку, площею 0,0364 га, що знаходиться за адресою: Львівська область, Турківський район, с. Ільник, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :01:003:0067.

Позивач вважав, що оскільки рішення Ільницької сільської ради народних депутатів Турківського району від 08 жовтня 1998 року № 39 про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_8 земельної ділянки та державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ-140 є недійсними, також є недійсними вищевказані нові державні акти на право приватної власності на землю.

З цих самих правових підстав є недійсними договори дарування земельних ділянок від 20 січня 2012 року, за умовами яких ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,3274 га, у с. Ільник Турківського району Львівської області, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :01:002:0075; земельну ділянку, площею 0,0364 га, у с. Ільник Турківського району Львівської області, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :01:003:0067.

З врахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд: визнати недійсним рішення Ільницької сільської ради народних депутатів Турківського району від 08 жовтня 1998 року № 39 про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_8 для будівництва та обслуговування житлового будинку земельної ділянки, площею 0,25 га, яка розташована біля житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства,

площею 0,3268 га; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю,

виданий 19 жовтня 1998 року серії ЛВ-140, площею 0,5792 га, для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться в с. Ільник, виданий на ім`я ОСОБА_8 ; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, серії ЯК № 945477, площею 0,2154 га, що знаходиться за адресою: Львівська область, Турківський район, с Ільник, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, кадастровий номер: :01:002:0074, виданий 01 грудня 2011 року на ім`я ОСОБА_8 ; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, серії ЯК №945479, площею 0,3274 га, що знаходиться за адресою: Львівська область, Турківський район, с. Ільник, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :01:002:0075, виданий 01 грудня 2011 року на ім`я ОСОБА_8 ; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, серії ЯК №945478, площею 0,0364 га, що знаходиться за адресою: Львівська область, Турківський район, с. Ільник, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :01:003:0067, виданий 01 грудня 2011 року на ім`я ОСОБА_8 ; визнати недійсними договори дарування земельних ділянок від 20 січня

2012 року, укладені між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 ; визнати за ним право власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,58 га, що знаходиться за адресою: с. Ільник Турківського району Львівської області.

Справа розглядалася судами різних інстанцій.

Оскаржуваним рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено за пропуском строку позовної давності. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник плозивача ОСОБА_4 адвокат Лука Т.М.

Постановою Львівського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 адвоката Луки Тараса Миколайовича задоволено.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2023 року скасовано.

Ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 строк позовної давності звернення до суду.

Визнано недійсним рішення Ільницької сільської ради Турківського району №39 від 08.10.1998 року «Про передачу безоплатно у приватну власність громадянці с.Ільник ОСОБА_8 для будівництва та обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0,25 га, яка розташована біля житлового будинку в АДРЕСА_1 та земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,3268 га в урочищі «Гірка» с.Ільник.

Визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ-140 площею 0,5792 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться в с.Ільник виданий ОСОБА_8 ;

Визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серія ЯК № 945477 площею 0,2154га, що знаходиться за адресою: Львівська область Турківський район с.Ільник, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку кадастровий номер: :01:002:0074 виданий ОСОБА_8 ;

Визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серія ЯК № 945479, площею 0,3274га, що знаходиться за адресою: Львівська область Турківський район с.Ільник, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :01:002:0075 виданий ОСОБА_8 ;

Визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серія ЯК № 945478 площею 0,0364 га, що знаходиться за адресою: Львівська область Турківський район с.Ільник, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 0:01:003:0067 виданий ОСОБА_8 ;

Визнано недійсним Договір дарування земельної ділянки площею 0,3274 га, що знаходиться за адресою: Львівська область Турківський район с.Ільник цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :01:002:0075 та Договір дарування земельної ділянки площею 0,0364 га, що знаходиться за адресою: Львівська область, Турківський р-н, с.Ільник, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :01:003:0067, укладені 20.01.2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Львівської області Федаш М.М.

Визнано за ОСОБА_4 ( РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,58 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Турківської міської ради (), з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), з ОСОБА_5 ( НОМЕР_3 ) в рівних частках на користь ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати по справі в розмірі 14 608,00 грн. по 4 870 грн. з кожного, а саме: 10 000,00 грн. за проведену судово-земельну експертизу та 4 608 грн. за подання апеляційної скарги.

Стягнуто з Турківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_5 в рівних частках судовий збір на користь держави в розмірі 3840,00 грн.,- по 1280 грню з кожного.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задоволено частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2023 року представник плозивача ОСОБА_4 адвокат Лука Т.М. зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає, що таке прийнято з порушенням норм чинного законодавства.

Звертає увагу, що представник відповідачки ОСОБА_2 - Білінський І.В. не є адвокатом, однак був допущений судом до участі у справі в порушення вимог закону на представництво інтересів останньої згідно довіреності.

Посилається на те, що дану справу, з врахуванням предмету та підстав позову, складу учасників та кількості заявлених вимог неможливо віднести до категорії малозначних, тому участь адвоката у такій мала бути обов`язковою.

Зважаючи на той факт, що заяву про застосування строку позовної давності подано зі сторони неуповноваженої особи на представництво інтересів, без наявності спеціального статусу адвоката, відтак така заява та інші подані ОСОБА_10 документи, мали би бути залишені судом без розгляду.

У цьому контексті покликається на судову практику.

Зазначає, за яких умов суд може застосувати наслідки спливу позовної давності та стверджує, що позивачем не пропущено строк позовної давності, докази чого наявні в матеріалах справи, однак місцевим судом не взято до уваги.

Просить скасувати рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2023 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

02.04.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідачки ОСОБА_11 - адвоката Куксова В.Г. на апеляційну скаргу, просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідачки ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчим комітетом Ільницької сільської ради Турківського району Львівської області, у порушення вимог земельного законодавства, без вилучення земельної ділянки, якою користувалася спадкодавець матері позивача ОСОБА_7 та на якій розташований її будинок, винесено рішення від 08 жовтня 1998 року № 39 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування», яким безоплатно передано у приватну власність ОСОБА_8 для будівництва та обслуговування житлового будинку земельну ділянку, площею 0,25 га, яка розташована біля житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства, земельну ділянку, площею 0,3268 га, в урочищі «Гірка», яка фактично не була землекористувачем.

Зазначене підтверджуються, у тому числі, висновком судової земельно-технічної експертизи фізичної особи-підприємця ОСОБА_12 від 19 квітня 2023 року № 04-23Е, складеним на виконання ухвали районного суду від 06 грудня 2022 року.

Таким чином, Ільницькою сільською радою Турківського району Львівської області допущено порушення вимог земельного законодавства, оскільки при житті в ОСОБА_7 земельні ділянки не вилучалися та не викуповувалися, разом з тим незаконно були передані ОСОБА_8 .

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виданий на підставі вищевказаного рішення виконавчого комітету державний акт на право приватної власності на землю від 19 жовтня 1998 року серії ЛВ-140, площею 0,5792 га, для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться в с. Ільник, на ім`я ОСОБА_8 є неправомірним, як і інші оспорювані державні акти на земельні ділянки площами 0,2154 га, 0,3274 га, 0,0364 га.

Разом з цим, позивачу з 2009 року було відомо про існування оскаржуваного рішення виконавчого комітету Ільницької сільської ради народних депутатів Турківського району Львівської області від 08 жовтня 1998 року № 39, оскільки він був представником зацікавленої особи при розгляді інших справ.

Враховуючи наведене, заява позивача про поновлення строку позовної давності, за висновком суду, не заслуговує на увагу, а також не заслуговують на увагу посилання представника позивача на неможливість звернення до суду з цим позовом до отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 квітня 2017 року, оскільки ОСОБА_4 , як спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, проживав зі спадкодавцем ОСОБА_9 за однією адресою і подав заяву про прийняття спадщини за заповітом 23 листопада 2012 року, є власником спадкового майназ часу відкриття спадщини, а не з моменту отримання відповідного свідоцтва.

Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду з позовом лише 16 березня 2017 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_5 , суд відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності.

Перевіряючи оскаржуване рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів, однак за їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Разом із тим, відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Судом встановлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25 грудня 1998 року серії НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 14).

Відповідно до заповіту від 26 травня 1998 року ОСОБА_7 заповіла усе своє майно у рівних частках своїм сестрам: ОСОБА_8 , яка є тіткою ОСОБА_4 , та ОСОБА_9 , яка є матір`ю ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 15).

Згідно із довідкою Ільницької сільської ради Львівської області від 17 листопада 2008 року № 622 ОСОБА_7 належали житловий будинок, надвірна споруда стайня, земельна ділянка, площею 0,58 га, в урочищі «Гірка».

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 листопада 2009 року мати позивача ОСОБА_9 успадкувала право власності на 1/2 частку дерев`яного житлового будинку літ. А-1, що розташований по АДРЕСА_1 , який складається з двох кімнат, житловою площею 38,8 кв. м, загальною площею 51,9 кв. м.

Рішенням виконавчого комітету Ільницької сільської ради народних депутатів

від 13 серпня 1998 року № 36 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» вирішено передати безкоштовно у приватну власність ОСОБА_7 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель земельну ділянку, площею 0,2518 га, та для ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку, площею 0,3274 га (т. 1 а.с. 131).

Разом з тим, рішенням виконавчого комітету Ільницької сільської ради народних депутатів від 08 жовтня 1998 року № 39 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування» передано у приватну власність ОСОБА_8 земельну ділянку, площею 0,2518 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться біля житлового будинку, для ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку, площею 0,3268 га, в урочищі «Гірка» (т. 1 а.с. 12).

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю

серії ЛВ-140 ОСОБА_8 на підставі рішення виконавчого комітету Ільницької сільської ради народних депутатів від 08 жовтня 1998 року № 39 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,5792 га в межах згідно з планом для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (т. 1 а.с. 13).

Згідно із державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯК №945479 ОСОБА_8 на підставі рішення виконавчого комітету

Ільницької сільської ради народних депутатів від 08 жовтня 1998 року № 39, є власником земельної ділянки, площею 0,3274 га, у межах відповідно до плану, яка розташована в с. Ільник Турківського району Львівської області, цільове призначення земельної ділянки ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯК № 945478 ОСОБА_8 на підставі рішення виконавчого комітету

Ільницької сільської ради народних депутатів від 08 жовтня 1998 року № 39

є власником земельної ділянки, площею 0,0364 га, у межах згідно з планом, яка розташована в с. Ільник Турківського району Львівської області, цільове призначення земельної ділянки ведення особистого селянського господарства.

Постановою Турківського районного суду Львівської області від 21 липня

2009 року у справі № 2-а-20/09 позов прокурора Турківського району Львівської області в інтересах ОСОБА_9 задоволено, рішення виконавчого комітету Ільницької сільської ради народних депутатів від 08 жовтня 1998 року № 39 про безкоштовну передачу у приватну власність ОСОБА_8 земельних ділянок, загальною площею 0,5786 га, визнано неправомірним і скасовано (т. 1 а.с. 47-48).

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2010 року

у справі № 2-а-20/09 апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено частково. Постанову Турківського районного суду Львівської області від 21 липня 2009 року скасовано та провадження у справі закрито (т. 1 а.с. 70-71).

В свою чергу, згідно із договором дарування земельної ділянки від 20 січня 2012 року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,3274 га, яка належала їй на праві власності на підставі державного акту від 25 листопада 2011 року серії ЯК № 945479 (т. 1 а.с. 71).

Також, відповідно до договору дарування земельної ділянки від 20 січня 2012 року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,0364 га, яка належала їй на праві власності на підставі державного акту від 25 листопада 2011 року ЯК 945478 (т. 1 а.с.73-75).

Згідно зі свідоцтвом про смерть від 25 травня 2012 року серії НОМЕР_5 ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с.19).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 квітня

2017 року спадкоємцями ОСОБА_9 є її дочка ОСОБА_6 та син ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 55).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Ільницької сільської ради від 23 листопада 2012 року № 1522 ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дня смерті проживала по АДРЕСА_1 . Разом з нею проживав її син ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 214).

Відповідно до свідоцтва про смерть від 05 жовтня 2016 року серії НОМЕР_6

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_8 (т. 1 а.с.169).

Згідно із заповітом від 12 грудня 2005 року ОСОБА_8 , на випадок своєї смерті, все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося та взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла своїй дочці ОСОБА_5 із покладенням на неї обов`язків виплатити її дітям: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 по 500 грн кожному (т. 2 а.с. 172).

Відповідно до заповіту від 12 грудня 2005 року ОСОБА_8 , на випадок своєї смерті, заповіла 1/2 частку житлового будинку та стайні, що розташовані

по АДРЕСА_1 , своїй дочці ОСОБА_2 (т. 2 а.с.174).

У травні 2017 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_10 до суду першої інстанції було подано заяву про застосування строку позовної давності (т. 1 а.с. 78-79).

Як вже зазначалося, звернувшись до суду у березні 2017 року, позивач ОСОБА_4 просив про визнання недійсними рішення Ільницької сільської ради народних депутатів Турківського району від 08 жовтня 1998 року № 39, державних актів на право приватної власності на землю, виданих у 1998 та 2011 роках, визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок від 20 січня 2012 року, укладених між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 та визнання за ним права власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,58 га, що знаходиться за адресою: с. Ільник Турківського району Львівської області, тобто стверджує, що відповідачами порушено його право на земельну ділянку біля житлового будинку в АДРЕСА_1 , як спадкоємця після смерті мами.

Таким чином, спір у даній справі виник між спадкоємцями ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , а також Турківською міською радою, як органом місцевого самоврядування.

Колегія суддів виходить з того, що реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є ЦК України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України.

В свою чергу, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Таким чином, для того, щоб зробити висновок про те, що позовна давність спливла, необхідно встановити чи належало позивачу суб`єктивне право, про захист якого він просить, чи воно порушувалося відповідачем, і якщо так, то з якого моменту про це дізналася або повинна була дізнатися особа, чине зупинявся або не переривався строку давності, і нарешті, чи не було поважних причин його пропущення.

Якщо в результаті дослідження доказів у судовому засіданні буде встановлено, що право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст.267 ЦК України ухвалює рішення, яким відмовляє в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності, а при визнанні причин пропущення такого строку поважними, порушене право має бути захищене.

Якщо ж буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропущення строку позовної давності.

Іншими словами, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції міг застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності лише у разі обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_4 , тобто лише у разі встановлення судом того, що відповідачі порушили права позивача.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Так, частиною 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з пунктом «в» частини третьої ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно із ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною 9 статті 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до положень ч. 4-6 ст. 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (ст.79-1 ЗК Укораїни).

Серед способів захисту порушених прав та інтересів у п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлене визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади.

У статті 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно із ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Про зазначене йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11.

Фактично судова практика у такій категорі справ є усталеною, однак незважаючи на те, що Велика Палата Верховного Суду не відступала від цієї позиції, еволюційно вона замінилася позицією, відповідно до якої, так як акт втратив своє правопідтверджуюче значення, у зв`язку із запровадженням державної реєстрації прав на земельні ділянки, визнання недійсними актів не вимагається.

В свою чергу, слідуючи позовним вимогами та змісту таким, позивач також просить і про скасування державних актів на право приватної власності на земельну ділянку, однак, оскільки, на переконання колегії суддів, така є похідною та напряму залежить від наслідків розгляду вимоги про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого такий акт видано, саме перевірка на законність рішення органу місцевого самоврядування є першочерговим.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

За загальними правилами доказування, визначеними статями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У висновку №04-23Е судової земельно-технічної експертизи від 19.04.2023, який проводився у даній справі, ФОП ОСОБА_12 зазначив, що за фактичним користуванням земельна ділянка, кадастровий номер :01:002:0074, площа 0.2154 га межує із: по осі А-Б - землі гр. ОСОБА_17 : по осі Б-В - землі сільської Ради: по осі В-Г - землі гр. ОСОБА_17 ; по осі Г-Д землі р. ОСОБА_9 ; по осі Д-Е землі гр. ОСОБА_18 ; по осі Е-А землі Ільницької сільської Ради. На ділянці знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, адреса: АДРЕСА_1 (техпаспорт), власник - ОСОБА_4 . Власність спільна часткова, частка 1/4 (т. 3 а.с. 214-220).

Межі ділянки за фактичним користуванням відповідають кадастровому плану. По межі Г- (сусідні землі ОСОБА_9 , АДРЕСА_2 ) огорожа відсутня. Ділянки огороджені від дороги.

За фактичним користуванням межі земельної ділянки, кадастровий номер :01:003:0067, площа 0,0364 га відповідають кадастровому плану.

За фактичним користуванням межі земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0075, площа 0,3274 га відповідають кадастровому плану.

Стосовно порушень земельного законодавства, то прокуратурою Турківського району проведено перевірку і встановлено, що рішення виконавчого комітету Ільницької сільської ради №39 від 08.10.1998 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування», яким передано у приватну власність ОСОБА_8 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,2518 га, яка розташована біля житлового будинку; для ведення особистого підсобного господарства площею 0,3268 га урочищі «Гірка» визнано таким, що не відповідає вимогам земельного законодавства та підлягає скасуванню, оскільки даним рішенням передано у приватну власність ОСОБА_8 без вилучення земельної ділянки, якою згідно записів в погосподарській книзі користувалась ОСОБА_7 та на якій розташований житловий будинок останньої.

Постановою Турківського районного суду Львівської області від 21.07.2009 адміністративний позов задоволено. Рішення №39 від 08.10.1998 року Виконавчого комітету Ільницької сільської Ради Турківського району Львівської області про безкоштовну передачу у приватну власність ОСОБА_8 земельних ділянок загальною площею 0,5786 визнано неправомірним та скасовано.

Львівським апеляційним адміністративним судом (Ухвала від 08.01.2010 року. №58669/09/9104) визнано правомірність висновку суду першої інстанції, що вимоги закону виконавчим комітетом Ільницької сільської Ради Турківського району Львівської області не дотримані оскільки при житті ОСОБА_7 земельні ділянки у неї не вилучалися та не викуповувалися, а передані іншій особі без законних підстав. Проте, постанову Турківського районного суду Львівської області від 21.07.2009 року скасовано з процесуальних питань.

З наданої технічної документації по переоформленні Державного акту на земельну ділянку, виконавець - ТзОВ «Лібра ВР», вказано землекористувачем - ОСОБА_8 , а підстава для виконання робіт заява-договір №10 від січня 2011 року та Державний акт на право приватної власності на землю, серія ЛВ-140, видано гр. ОСОБА_8 , площа 0,5792 га, жовтень 1998 року.

Експерт звернув увагу на те, що з наданих матеріалів очевидно, що виконавець був знайомий з рішенням Львівського апеляційного адміністративного суду (Ухвала від 08.01.2010 року №58669/09/9104), яким визнано правомірність висновку суду першої інстанції, що вимоги закону виконавчим комітетом Ільницької сільської Ради Турківського району Львівської області не дотримані, оскільки при житті ОСОБА_7 земельні ділянки у неї не вилучалися та не викуповувалися, а передані іншій особі без законних підстав.

Таким чином, експерт вважав, що і при виготовленні технічної документації на земельну ділянку, кадастровий номер :01:003:0067, земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0075, земельну ділянку кадастровий номер :01.002:0074 порушено вимоги земельного законодавства з тією ж аргументацією.

Окрім цього, технічною документацією на земельну ділянку, кадастровий номер :01002:0075 АДРЕСА_1 , не враховано право власності на будинок іншого співвласника (співвласників), та не передбачено можливості доступу до власного будинку.

Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 25.06.2019 в справі № 911/2701/17, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Земельні ділянки формуються як об`єкти цивільних прав: власності, постійного користування, оренди відповідно до закону, і припинення прав щодо цих об`єктів також має відбуватись виключно у відповідності до закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що Виконавчий комітет Ільницької сільської ради всупереч вимогам земельного законодавства, без вилучення земельної ділянки, якою користувалася ОСОБА_7 та на якій розташований її будинок, виніс рішення № 39 від 08.10.1998 "Про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_8 для будівництва та обслуговування житлового будинку земельної ділянки, площею 0,25 га, яка розташована біля житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства, земельну ділянку, площею 0,3268 га в урочищі «Гірка», яка фактично не була землекористувачем таких.

Іншими словами, спірні земельні ділянки були передані ОСОБА_8 без законних підстав, що свідчить про те, що і виданий на підставі вищевказаного рішення Державний акт на право приватної власності на землю, серії ЛВ-140, площею 0,5792 га, для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться в с.Ільник, ОСОБА_8 є неправомірним, як і державні акти, які видавалися у подальшому на земельні ділянки площами 0,2154 га, 0,3274 га та 0,0364 га.

Наведене є безумовним свідченням того, що суб`єктивне право ОСОБА_4 є порушеним та підлягає судовому захисту, а відповідні позовні вимоги є підставними.

Поряд з цим, заперечуючи позовні вимоги та не погоджуючись із висновками суду першої інстанції представник ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , також покликається на пропуск позовної давності позивачем, що має наслідком відмову у позові, про що подані заяви під ча розгляду справи по суті у суді першої інстанції (т. 1 а.с. 78, 248, т. 2 а.с. 1).

Зміст заяв зводиться до того, що ОСОБА_4 з 2009 року було відомо про існування оспорюваного рішення Ільницької сільської ради народних депутатів Турківського району від 08 жовтня 1998 року № 39 про передачу у власність ОСОБА_8 спірної земельної ділянки та державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ-140, виданого 19 жовтня 1998 року на ім`я ОСОБА_8 , тому позов подано до суду з пропуском строку позовної давності.

Так? відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Як вже зазначалося, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

Колегія суддів виходить з того, що строк реалізації спадкоємцем спадкових прав отримання свідоцтва про право на спадщину законодавцем не обмежений і спадкоємець вправі на власний розсуд реалізувати таке право, водночас строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення відповідного права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Необмеження спадкоємця у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком необмеження такої особи у строках захисту порушених спадкових прав.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої

Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19) та постановах Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 185/1908/18 (провадження № 61-8409св21), від 20 липня 2022 року у справі № 683/2422/19 (провадження № 61-13607св21).

У пункті 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року

у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50 гс 20) вказано, що питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Колегія суддів розділяє критичну оцінку місцевим судом підстави, на які покликається сторона позивача для визнання поважною причиною для пропуску строку позовної давності та поновлення строку звернення до суду, а саме отримання свідоцтва про право на спадщину лише 12.04.2017, оскільки заяву про прийняття спадщини ОСОБА_4 подав ще 23.11.2012 (т. 2 а.с. 210), а власником такої є із часу її відкриття, а не з моменту отримання свідоцтва на спадщину.

Більше того, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом 12.04.2017, позов, який датований 01.01.2017, поданий до суду ще 16.03.2017, тобто до видачі свідоцтва, що суперечить позиції позивача про неможливість звернення до суду за відсутності оформленого права власності.

Таким чином, позивач ОСОБА_4 не довів, а суд не встановив обставин, що вказували б на поважність причин пропуску позовної давності, тому встановивши, що вимоги позивача ОСОБА_4 є обгрунтованими, але заявлені поза межами позовної давності, суд першої інстанції обґрунтовано застосував наслідки спливу такої та відмовив у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 адвоката Луки Тараса Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 травня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк