Справа № 352/2521/24
Провадження № 22-ц/4808/843/25
Головуючий у 1 інстанції ГРИНЬКІВ Д. В.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів: Василишин Л. В.,

Максюти І. О.,

секретар Шемрай Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Жиляка Михайла Дмитровича на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2025 року в складі судді Гриньків Д. В., ухвалене у м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним у зв`язку із його фіктивністю та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що сторони з 30 березня 2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі, спільних дітей не мають. Однак, сімейне життя між сторонами поступово погіршувались, що призвело до фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин між сторонами. Позивачка ОСОБА_2 вказувала, що спільне сімейне життя у сторін не склалося через різні погляди на сімейне життя. Посилаючись на те, що подальше сумісне життя та збереження сім`ї є неможливим, а також на те, що відповідач відмовився розірвати шлюб в позасудовому порядку, ОСОБА_2 просила розірвати шлюб між сторонами, а судові витрати покласти на відповідача ОСОБА_1 .

В свою чергу ОСОБА_1 у жовтні 2024 року звернувся до ОСОБА_2 із зустрічним позовом про визнання шлюбу недійсним у зв`язку із його фіктивністю та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 серпня 2022 року він познайомився з позивачкою за первинним позовом, яка проходила службу в управлінні прикордонного загону, і з якою у нього виникли дружні стосунки, що виражалися у зацікавленості зі сторони ОСОБА_2 до нього, симпатії, прихильному ставленні до себе. ОСОБА_2 дізналась від ОСОБА_1 про те, що він одружений, має повнолітню доньку, брав участь у бойових діях, є інвалідом 3 групи, має фінансові заощадження в сумі 20 000 доларів США.

Вказував, що фактично не проживав з ОСОБА_2 як до реєстрації шлюбу, так і після, однак мав із нею інтенсивні побачення з серпня 2022 року. В подальшому сторони перевелися у м. Харків, однак у зв`язку із виконанням бойових завдань сторони спільно не проживали, підтримували зв`язок телефоном. Вказує, що у ОСОБА_2 бачив свою майбутню дружину, висловлював свої почуття до неї, які, як йому здавалося на той час, вона сприймала із взаємністю, навіть запропонувала придбати квартиру для їх майбутнього сімейного життя.

Також ОСОБА_1 зазначав, що 27 липня 2023 року ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 в тому числі і за його кошти в загальній сумі 600 000 грн., з яких 320 000 грн. він переказав на банківську картку ОСОБА_2 , а решту - надав готівкою. У серпні 2023 року ОСОБА_1 розірвав шлюб із своєю попередньою дружиною, так як мав намір створити сім`ю із ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ), однак після придбання квартири відповідачкою за зустрічним позовом стосунки між сторонами були напруженими, відчувалась холодність і байдужість з її боку, тому у ОСОБА_1 з`явились підозри у меркантильності її намірів. Однак, 30 березня 2024 року сторони уклали шлюб. Подружжя продовжувало працювати в ДПСУ, а тому фактично не проживали як чоловік та дружина. Надалі 14 травня 2024 року його було виключено зі списків особового складу та звільнено у резерв, він проживав в с. Радча, ОСОБА_2 - у м. Харкові. Згодом ОСОБА_2 перестала спілкуватися з чоловіком, оскільки він відмовив їй у наданні медичних документів, його побоювання щодо фіктивності шлюбу остаточно здійснилися, а в жовтні 2024 року він отримав позовну заяву про розірвання шлюбу.

Посилаючись на те, що характер поведінки ОСОБА_2 свідчить про відсутність у її діях реального наміру на створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя, а також на те, що ОСОБА_2 мала намір заволодіти його коштами та отримати підстави для звільнення з військової служби у зв`язку із інвалідністю чоловіка, ОСОБА_1 просив визнати укладений між сторонами шлюб недійсним, стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1 000 000 грн. моральної шкоди, залишити за ОСОБА_2 її дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 », а судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Постановлено розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 30 березня 2024 року першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що складено відповідний актовий запис №464.

Цим же рішенням відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним у зв`язку із його фіктивністю та стягнення моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 211,20 грн. судового збору та 3 000 грн. витрат на правничу допомогу.

У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду представник ОСОБА_1 адвокат Жиляк М. Д., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Представник скаржника вказує на те, що судом першої інстанції без належного мотивування відхилено надані ОСОБА_1 докази, які по факту підтверджували доводи його первісних заяв по суті спору. Натомість, без жодного доказу у справі на підтвердження доводів позивачки ОСОБА_2 викладених у її первісній заяві, вважав усі її доводи встановленими.

Адвокат Жиляк М. Д. вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що між сторонами існували шлюбні відносини та сторони реально набули прав та обов`язків подружжя, оскільки, як обставини так і докази свідчать протилежне.

Зазначає, що суд першої інстанції повинен був з`ясувати та взяти до уваги наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, та інші обставини, що мають істотне значення.

Поза увагою суду першої інстанції залишились висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц про застосування у судочинстві «стандарту більшої переконливості».

Крім того, представник ОСОБА_1 зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат у суді апеляційної інстанції, які складають 25 816,80 грн., з яких 9 000 грн. - витрати за надання правничої допомоги та 16 816,80 грн. - сплачений судовий збір.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Литвиненко А. С. доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 заперечує, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у даній справі без змін. Додатково представник ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження недійсності шлюбу укладеного між сторонами. Посилання на те, що ОСОБА_2 не мала наміру створити родину не відповідають дійсності та не підтверджуються матеріалами зустрічної позовної заяви. Також безпідставними є посилання ОСОБА_1 на нетривале спільне проживання в шлюбі, нетривалі побачення, оскільки укладання шлюбу майже через два роки спілкування і побачень не може свідчити про його фіктивність.

Крім того, представник ОСОБА_2 звертає увагу апеляційного суду також на те, що ОСОБА_2 розриває шлюб у судовому порядку через 6 місяців після його укладення у зв`язку із стійким приниженням, образ та скандалів з боку ОСОБА_1 . Вказує, що з позовом про розірвання шлюбу або визнання його недійсним ОСОБА_1 міг звернутись раніше, у будь-який час у разі незгоди ОСОБА_2 розірвати шлюб в органах РАЦСу, але він не ініціював такого процесу і не надавав добровільну згоду на розірвання шлюбу у досудовому порядку

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Жиляка М. Д., які просили апеляційну скаргу задовольнити, пояснення представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Литвиненко А. С., яка просила залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції прийшов до висновків, що сторони не підтримують шлюбні відносини, їх шлюб існує формально і його збереження суперечить інтересам позивачки, а тому зареєстрований між сторонами шлюб слід розірвати. Водночас, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції не встановив підстав для визнання шлюбу недійсним у зв`язку з його фіктивністю. Суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 не доведено, що при укладенні шлюбу ОСОБА_2 керувалася виключно бажанням отримати певні матеріальні права чи блага, на що позивач за зустрічним позовом посилався в позовній заяві.

З цими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Судом встановлено, що сторони з 30 березня 2024 року перебули у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5).

Також судом встановлено, що сторони є учасниками бойових дій (а.с. 45, 104), а позивачка ОСОБА_2 з 27 грудня 2016 року по теперішній час проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 103).

Відповідачу ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності, з підстав, пов`язаних із захистом Батьківщини (а.с. 44) та з 14 травня 2024 року його звільнено з військової служби в запас (а.с. 47).

ОСОБА_4 27 липня 2023 року набула у власність квартиру АДРЕСА_2 (а.с.48).

ОСОБА_1 за період з 01 серпня 2022 року по 16 жовтня 2024 року здійснював грошові перекази на рахунки ОСОБА_5 в розмірах: 150 050 грн, 125 050 грн, 15 000 грн та 30 110 грн (а.с. 51-55).

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з частинами 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини 2 статті 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно з частиною другою статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до частини першої статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до вимог статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З огляду на вищезазначені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, зокрема позивачки за первісним позовом ОСОБА_2 , шлюб між сторонами існує формально, а тому його слід розірвати.

У частині першій статті 1 СК України визначено засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка (частина перша статті 24 СК України).

Відповідно до статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України.

Сімейний союз жінки та чоловіка після реєстрації шлюбу породжує певні правовідносини між подружжям, породжує взаємні права і обов`язки. Виникають особисті немайнові та майнові відносини, наявність певних прав і обов`язків подружжя для забезпечення і реалізації прав членів сім`ї.

Згідно з частиною другою статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

Під час розгляду справ про визнання шлюбу недійсним судам необхідно мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності.

При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частина друга статті 41 СК України).

У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме з речей неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 752/2337/16-ц.

Шлюб вважається фіктивним лише тоді, коли обидві сторони діяли свідомо і кожна з них не мала наміру створити сім`ю.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 761/11845/19, провадження № 61-10406св20.

Відповідно до статті 42 СК України право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність, якої обмежена.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання шлюбу недійсним у зв`язку із його фіктивністю, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка ОСОБА_2 мала на меті отримати певні матеріальні права чи блага, зокрема отримати від нього кошти на придбання житла та подальше звільнення з військової служби у зв`язку з його інвалідністю.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Верховний Суд зазначає неодноразово зазначав, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що посилання відповідача на те, що сторони фактично проживали окремо, не може вказувати про намір створення фіктивної сім`ї.

Відмовивши у позові, суд першої інстанції надав оцінку доказам у справі, врахував добровільність реєстрації шлюбу між сторонами, намір створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, неподання належних та допустимих доказів фіктивності шлюбу та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Тривале непроживання подружжя у зв`язку із роботою, пов`язане із проходженням військової служби, не може вказувати на фіктивність укладеного шлюбу.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 липня 2021 року у справі № 295/472/18, провадження № 61-11734св20.

Фіктивність шлюбу оцінюється з урахуванням наміру на момент його укладання, а не поведінки подружжя під час перебування у шлюбі.

Апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що укладаючи шлюб ОСОБА_2 мала на меті отримати кошти, оскільки як вірно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 надавав позивачці грошові кошти ще до укладення шлюбу. При цьому, як на час надання більшої частини коштів, так і на час придбання майна, ОСОБА_1 перебував у шлюбі із попередньою дружиною ОСОБА_6 .

Також не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 , укладаючи шлюб, мала на меті подальше звільнення з військової служби у зв`язку із інвалідністю чоловіка, оскільки як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до виписки з акту огляду МСЕК серії 12ААВ за № 233313 та посвідчення серії НОМЕР_2 від 19 червня 2018 року, ОСОБА_1 з 19 червня 2018 року до 05 липня 2023 року мав інвалідність 3 групи. У виписці із медичної карти стаціонарного хворого за № 4546/24 від 01 липня 2024 року вказано, що ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи, однак не зазначено ні дати її призначення, ні документу, на підставі якого ця обставина встановлена. Крім того, у даній виписці зазначено, що ОСОБА_1 комісований з 18 квітня 2024 року по наявності інвалідності 3 групи. Шлюб між сторонами був укладений 30 березня 2024 року і скаржником не надано доказів наявності у нього відповідної групи інвалідності на час реєстрації шлюбу між сторонами.

За таких обставин суд першої інстанції надав вірну оцінку доказам у справі, врахував добровільність реєстрації сторонами шлюбу, намір створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, неподання належних та допустимих доказів фіктивності шлюбу та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову про розірвання шлюбу та про відмову в задоволенні зустрічного позову про визнання шлюбу недійсним у зв`язку з його фіктивністю.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи наведене, судові витрати у даній справі покладаються на скаржника ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Жиляка Михайла Дмитровича - залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 червня 2025 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта