СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/23749/24

пр. № 2/759/1280/25

23 травня 2025 року м.Київ

Святошинський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судового засідання Вінцковської О.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у порядку загального позовного провадження сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про підтвердження недійсності пунктів договору та внесення змін до договору між батьками щодо визначення місця проживання та утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , у якому просив підтвердити недійсність пунктів 1.5 та 3.7.4 договору між батьками щодо визначення місця проживання та утримання дитини від 08.07.2024 року № 829, внести зміни до договору між батьками щодо визначення місця проживання та утримання дитини від 08.07.2024 року № 829 та викласти пункт 1.5. в новій редакції «крім сплати суми аліментів зазначених в пункті 1.4 договору, батько зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) та пункт 3.7.4 у новій редакції «Батьки зобов`язуються у міру можливості за попереднім погодженням сплачувати святкування дня народження дитини в дитячому клубі, кафе, ресторані або іншому закладі відпочинку» та стягнути з відповідача понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрат на правову допомогу.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що до 2011 року ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 , вони є батьками ОСОБА_5 . Після розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_4 укладено договір між батьками щодо визначення місця проживання та утримання дитини, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тавтєлєвим А.В. Під час виконання договору між сторонами почали виникати непорозуміння щодо виконання окремих його пунктів, а саме пунктів 1.5, 3.7.4, що призвело до порушення його прав, оскільки вказані пункти не відповідають вимогам Сімейного кодексу України.

Вважає, що навчання з репетиторами, витрати на проїзд, сплата за навчання та харчування у закладах де навчається дитина, сплата комунальних послуг за місцем проживання дитини, відвідування дитячих гуртків, святкування дня народження дитини в дитячому клубі, кафе, ресторані, відпочинок по Україні та за кордоном без потреби не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 Сімейного кодексу України.

21.10.2024 року він запропонував ОСОБА_4 погодити внесення змін до договору шляхом укладення додаткового договору та викласти пункт 1.5. в новій редакції: «Крім сплати суми аліментів зазначених в пункті 1.4 даного Договору, Батько зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) та пункт 3.7.4 у новій редакції «Батьки зобов`язуються у міру можливості за попереднім погодженням сплачувати святкування дня народження Дитини в дитячому клубі, кафе, ресторані або іншому закладі відпочинку», однак отримав заперечення щодо внесення будь-яких змін до договору, у зв`язку з чим звернувся до суду з вказаним позовом.

Процесуальні дії

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2024 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 28-29).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2024 року позовну заяву залишено без руху (а.с.31-32).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2024 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 75).

14.01.2025 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позову відмовити. Вказує, що відповідно до договору між батьками щодо визначення місця проживання та утримання дитини від 08.07.2024 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 володіючи українською мовою, усвідомлюючи суть цього правочину, значення своїх дій та спроможні керувати ними, без будь-якого примусу, як фізичного так і психологічного, насильства або погроз, попередньо ознайомлено з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, та згідно вільного волевиявлення, котре відповідає внутрішній волі, як учасників цього правочину, усвідомлюючи свої права та обов`язки за договором, маючи намір урегулювати на майбутнє відносини між собою, що стосуються питання участі у вихованні спільної дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на засадах взаємоповаги один до одного, керуючись статті 141, 157, 160 Сімейного кодексу України, уклали цей договір стосовно місця проживання та утримання спільної дитини. Зважаючи на вищевказане, сторони Договору - батьки були вільні в укладені договору, зокрема, батько виявив свою на укладення даного договору, добровільно взявши на себе зобов`язання, передбачені п.1.5 та 3.7.4. договору.

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Як вбачається зі змісту статті 185 СК України, обов`язок брати участь в додаткових витрат у порядку даної статті передбачено для тих осіб, яким присуджено, тобто зобов`язано за рішенням суду, сплачувати аліменти або до тих осіб, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана. Однак між сторонами існують саме договірні правовідносини, сплата аліментів здійснюється за укладеним між ними договором, а не за рішенням суду, а тому положення статті 185 СК України не поширюють свою дію та не є у взаємозв`язку, зокрема, з положеннями п.1.5. та 3.7.4 даного договору. Отже, твердження позивача про те, що п.1.5 та п. 3.7.4 не відповідають вимогам Сімейного кодексу України є помилковими, оскільки сторони, зважаючи на принцип свободи договору, добровільно погодили участь обох батьків у витратах на відпочинок, розвиток дитини, комунальні послуги, де проживає дитина, а також у витратах на інші обставини, що передбачені договором (а.с. 85-90).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.01.2025 року відмовлено в об`єднанні справи в одне провадження (а.с. 96-98).

12.02.2025 року до суду від представника позивача ОСОБА_6 надійшла відповідь на відзив, у якій просить задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що навчання з репетиторами, витрати на проїзд, сплата за навчання та харчування у закладах де навчається дитина, сплата комунальних послуг за місцем проживання дитини, відвідування дитячих гуртків, святкування дня народження дитини в дитячому клубі, кафе, ресторані, відпочинок по Україні та за кордоном без потреби не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами (а.с. 101-104).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.03.2025 року змінено порядок розгляду справи та постановлено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 116-117).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.04.2025 року залишено без задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог та клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі (а.с.163-167).

14.05.2025 року в судовому засіданні постановлено закрити підготовче судове засідання та розпочато розгляд справи по суті.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі, з підстав вказаних у позові. Зазначала, що позивач укладаючи договір не перевіряв умови договору, оскільки вважав, що підписує договір у редакції, яка була напередодні надіслана нотаріусу.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки при укладенні оспореного договору сторони ознайомились та погодили своїми підписами його умови.

Суд, заслухавши думку учасників справи, вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_5 , батьками якої є: батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 12.12.2023 року (а.с. 11).

08.07.2024 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір між батьками щодо визначення місця проживання та утримання дитини (а.с. 7-10).

Згідно п. 1.4. договору за домовленістю батьків, цим договором встановлюється обов`язок батька сплачувати на утримання дитини аліменти у розмірі 4 500,00 грн, щомісяця до п`ятого числа поточного місяця на рахунок IBAN НОМЕР_2 .

Згідно п. 1.5. договору крім сплати аліментів зазначених в пункті 1.4 даного договору, батько зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (хвороба, каліцтво, лікування, дитячий табір (з урахуванням витрат на проїзд, проживання та харчування), відпочинок (по Україні або закордон з з урахуванням витрат на проїзд, проживання та харчування), розвиток дитини, навчання з репетиторами, сплата за навчання та харчування у закладі де навчається дитина, відвідування дитячих гуртків, сплачувати за комунальні послуги за місцем проживання дитини, проїзд на навчання. У випадку навчання дитини у вищому навчальному закладі батько сплачує додаткові аліменти до закінчення навчання дитини. Батько відшкодовує додаткові витрати матері, у момент їх виникнення.

Відповідно до пункту 3.7.4 батьки зобов`язується спільно сплачувати святкування дня народження дитини в дитячому клубі, кафе, ресторані або іншому закладі відпочинку.

Згідно п. 4.2 договору сторони зобов`язуються переглянути умови цього договору у разі необхідності, протягом одного місяця з моменту настання таких обставин.

Пунктом 4.3 договору визначено, що за згодою сторін в період дії договору зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладання додаткового договору до цього договору, посвідченого нотаріально. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку.

18.10.2024 року адвокат відповідача ОСОБА_4 направила на адресу ОСОБА_3 лист №18/10-24 по вимогу сплатити борг у розмірі 15 317,31 грн (а.с. 12-13).

21.10.2024 року адвокатом позивача ОСОБА_3 направлено лист-відповідь на вимогу від 18.10.2024 року, у якій зазначив, що вимоги п. 1.5, 3.7.4 договору не відповідають вимогам Сімейного кодексу України та просив погодити внесення змін до договору між батьками щодо визначення місця проживання та утримання дитини (а.с. 16-18).

23.10.2024 року адвокатом відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 направлено відповідь на лист від 21.10.2024 року № 23/10-24, у якому вказано, що вони заперечують щодо внесення будь-яких змін до пунктів договору в редакції ОСОБА_3 та повідомили про розірвання договору договору між батьками щодо визначення місця проживання та утримання дитини, у зв`язку з односторонньою відмовою батька ОСОБА_3 від його виконання (а.с. 19-21).

Також, до позовної заяви долучено: копію фіскального чеку від 09.07.2024 року, копію виписки по картковому рахунку від 23.10.2024 року, копії квитанцій АТ «Універсал Банк» від 03.07.2024 року, 01.08.2024 року, 02.09.2024 року, 01.10.2024 року, 02.11.2024 року, 01.11.2024 року,

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Відповідно до положень ст. 1 Сімейного кодексу України (далі- СК України), СК України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Згідно ст. 2 СК України, кодекс регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком. СК України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому.

Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (ст. 5 СК України).

Статтею 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ст. 9 СК України, подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

За змістом ст. 109 СК України, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків (ст. 157 СК України).

За змістом ст. 189 СК України, батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Наведені норми СК України передбачають можливість врегулювання між батьками дитини питань виховання, спілкування, місця проживання та сплати аліментів за домовленістю і на підставі укладеного між ним нотаріально посвідченого договору.

У питанні сплати аліментів на дитину СК України визначає конкретні наслідки невиконання умов відповідного договору та можливість збільшення або зменшення розміру аліментів визначених, у тому числі за домовленістю сторін.

Відповідно до положень ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

За статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частини перша та друга статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ст. 652 ЦК України, яка передбачає можливість та порядок зміни або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин:

1. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

2. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

3. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

4. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Зі змісту наведених норм убачається, що внесення змін у договір за обставин які істотно змінились, можливе лише з підстав встановлених ч. 4 ст. 652 ЦК України і при одночасній наявності умов визначених у п.п. 1-4 ч. 2 ст. 652 ЦК України.

Аналіз п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 652 ЦК України вказує на те, що за цими положеннями можуть бути внесені зміни у договір, який регулює майнові інтереси сторін і відповідно регулювання цих норм не стосується договірних відносин у сфері сімейних особистих немайнових відносин.

При цьому, у своїх позовних вимогах сторона позивача не ставила питання про розірвання договору з підстав істотного порушення договору другою стороною чи у зв`язку із істотною зміною обставин, а відповідно до положень ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Щодо можливості внесення змін у спірний договір з підстав істотного порушення умов договору другою стороною (відповідачем), суд відповідних підстав не вбачає, як з точки зору конструкції норми ст. 651 ЦК України щодо завдання шкода другій стороні у зв`язку із чим вона значною мірою позбавляється того, на що розраховувала при укладенні договору, так і за недоведеністю таких обставин.

На переконання суду, загалом положення ст.ст. 651, 652 ЦК України, у даному випадку до виниклого спору з сімейних відносин не можуть застосовуватися, оскільки об`єктивно не узгоджуються із суттю сімейних відносин.

Статтею 18 СК України передбачено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Внесення вказаних позивачем змін до договору суттєво порушить інтереси дитини сторін і прямо суперечить ідеї відповідального батьківства та належного виконання батьківських обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, провадження № 14-740цс19, постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 263/11779/16-ц, провадження № 61-10819св20).

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Згідно пункту 4.8 договору від 08.07.2024 року визначено, що цей договір прочитано батьками та нотаріусу підтверджено, що його зміст повністю відповідає їх дійсним намірам, а тому твердження сторони позивача про те, що ОСОБА_3 не був відомий дійсний зміст оспорюваних пунктів (п.1.5, п.3.7.4) не знайшли підтвердження під час розгляду справи, тому вказані обставини є недоведеними.

Також позивач не надав жодних доказів на підтвердження підписання спірного договору під впливом обману (частина перша статті 230 ЦК України) або під впливом помилки (частина перша статті 229 ЦК України), а тому підстави для визнання окремих пунктів договору від 08.07.2024 року недійсними відсутні.

Отже, наведене вище свідчить про те, що на момент укладення спірного договору волевиявлення сторін на його укладення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Позивач мав право та можливість внесення до договору усіх потрібних умов ще при його укладенні, договір укладався виключно з метою забезпечення виконання батьком обов`язків щодо забезпечення прав дитини на всебічний розвиток, забезпечення умов її життя, фізичного зростання та інтелектуального розвитку і підготовки до зрілого життя. Судом не встановлено обставин зміни матеріального стану позивача, що можуть бути підставою для зміни умов договору. Обставини, на які посилається позивач, не є істотними та достатніми для внесення змін до договору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, витрати зі сплати судового збору, а так само на професійну правничу допомогу, заявлені позивачем належить віднести на рахунок позивача.

Що стосується витрат на правничу допомогу, то відповідач має право подати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, оскільки представник відповідача звернувся з заявою, в якій зазначив, що відповідні докази понесення судових витрат будуть надані до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

На підставі викладено, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про підтвердження недійсності пунктів договору та внесення змін до договору між батьками щодо визначення місця проживання та утримання дитини залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Інформація про учасників:

Позивач: ОСОБА_3 , громадянин України, РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка України, РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Текст рішення виготовлено 23.05.2025 року.

Суддя Ю.О. Твердохліб