Єдиний унікальний номер судової справи: 489/6120/24
Провадження № 22-ц/812/678/25 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

19 травня 2025 року м. Миколаїв Справа № 489/6120/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Рум`янцевої Н.О., у приміщенні цього суду у м. Миколаєві, повний текст судового рішення складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дружини,

встановив:

14 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала наступним.

06 березня 1996 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 .

На теперішній час вона не працює, під час шлюбу набула статус особи з інвалідністю ІІ групи, з березня 2023 року безстроково. Вказувала, що отримує пенсію за інвалідністю у розмірі 3541,55 грн, інших джерел доходів немає. У зв`язку з чим вважає, що її матеріальне становище є скрутним та потребує матеріальної допомоги.

Наразі вона дуже тяжко хворіє та постійно лікується на протязі року в лікарнях, має онкологічне захворювання.

Зазначала, що відповідач матеріальної допомоги їй не надає, хоча має таку можливість. Він отримує пенсію за віком приблизно 10000 грн та не має на утриманні інших осіб.

Посилаючись на викладене, позивач просила присудити кошти на її утримання та стягувати їх з відповідача в розмірі частки від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову.

У відзиві на позов відповідач, заперечуючи проти позову, посилався, як на недоведеність позивачкою її потреби в його матеріальній допомозі, так і те, що сам є особою з інвалідністю 3 групи. Також зазначав, що в момент укладення шлюбу, позивачка вже мала інвалідність. З травня 2024 року позивач фактично вигнала його з місця постійного проживання, що стало підставою того, що він переїхав проживати до своєї сестри, яка надала йому житлові умови та зареєструвала місце його проживання.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 ..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка отримує пенсію у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, тому її не можна вважати такою особою, яка потребує матеріальної допомоги у сенсі ч. 4 ст. 75 СК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Позивачка вказувала, що звертаючись до суду з позовом, вона з причин, які не залежали від неї на той момент, не встигла надати суду фактичні дані, які б підтверджували те, що вона потребує значних витрат на лікування та ті необхідні потреби, які є важливими для її нормального життєзабезпечення і, які набагато перевищують її пенсію.

Зазначала, що сума, яка витрачена на купівлю ліків набагато перевищує її пенсію, не кажучи вже про витрати на комунальні послуги та покупку продуктів харчування та особистої гігієни. Відповідач матеріальної допомоги у добровільному порядку не надає, хоча має таку можливість.

Також вказувала, що Рішенням Конституційного Суду №1-р/2024 від 29 жовтня 2024 року частину 4 статті 75 СК України визнано такою, що не відповідає Конституції України, а саме те, що один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Отже на час розгляду справи положення даної норми закону не діють, тому висновок суду про те, що позивач отримує пенсію по інвалідності в розмірі, який перевищує прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність та не потребує матеріальної допомоги є безпідставним.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Вказував, що позивач зловживає своїми процесуальними правами, намагаючись таким чином позбавити колишнього чоловіка матеріального забезпечення з огляду на нібито надані їй законодавцем такого права. Позивачка не надала до суду документальне підтвердження того, що інвалідність отримана позивачем не під час шлюбу, а набагато раніше до укладення шлюбу. Також зазначав, що самим головним і основним аспектом є та обставина, що позивач має двох повнолітніх працездатних сина - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які в силу глави 17 СК України - зобов`язані утримувати свою матір ОСОБА_1 , яка є непрацездатною і потребує матеріальної допомоги (ч. 1 ст. 202 СК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно пунктів 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дружини, суд першої інстанції виходив з того, щопозивачка отримує пенсію у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, тому її не можна вважати такою особою, яка потребує матеріальної допомоги у сенсі ч. 4 ст. 75 СК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що з06 березня 1996 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

В період строку на апеляційне оскарження оскаржуваного рішення, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2025 року шлюб між ними розірвано.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною комісією серії 12 ААВ № 651584 від 20 березня 2023 року, ОСОБА_1 має інвалідність 2 групи загальне захворювання безстроково, потребує медичного амбулаторного, стаціонарного лікування.

Відповідач ОСОБА_3 є пенсіонером, отримує пенсію за вислугу років, є особою з інвалідністю 3 групи (інвалід армії) з 20 січня 2016 року довічно, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 .

З повідомлень КНП «Миколаївський обласний центр онкології» встановлено, що ОСОБА_1 оглянута амбулаторно 19 жовтня 2022 року та 23 листопада 2022 року онкохірургом, постановлено діагноз та запропоновано пройти обстеження.

До матеріалів справи позивачем долучені виписки з медичних карток стаціонарного (амбулаторного хворого), з яких вбачається, що ОСОБА_1 має захворювання та періодично протягом 2023 2024 років перебувала на лікуванні з різними діагнозами та при виписці рекомендовано продовжувати лікування (призначені медикаменти).

Відповідно до довідки з Відділу питань виплати пенсій військовослужбовців та деяких інших категорій громадян ГУ ПФУ в Миколаївській області від 04 жовтня 2024 року за вих. № 1400-0404-8/81326, ОСОБА_3 перебуває на обліку і отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка з березня 2023 року становила 19188,14 грн; з червня 2023 20930,00 грн; з березня 2024 22688,14 грн.

Згідно довідки Управління з питань виплат ГУ ПФУ в Миколаївській області ОСОБА_1 знаходиться на обліку і отримує пенсію по інвалідності, розмір нарахованої пенсії за період з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року, складає 42017,86 грн (щомісячно 3541,55 грн).

Відповідно до частин 1-3 статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи.

Чинне законодавство у частині другій статті 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати.

Відповідно до частини четвертої статті 75 СК України (в редакції кодексу від 01 січня 2024 року) один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Проте частина четверта статті 75 СК України Рішенням Конституційного Суду України від 29 жовтня 2024 року №1-1/2023(72/23), визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною). Вказана норма Сімейного кодексу України втратила чинність 29 жовтня 2024 року, відтак на час ухвалення оскаржуваного рішення від 13 лютого 2025 року вже була визнана не конституційною.

Конституційний Суд України у своєму рішенні дійшов висновку, що частина четверта статті 75 Кодексу суперечить частині першій статті 8 Конституції України у системному зв`язку з частинами першою, третьою статті 51 Конституції України, оскільки вбачає невиправданим законодавчо обмежувати розміром прожиткового мінімуму межу, у разі недосягнення якої особу вважають такою, що потребує матеріальної допомоги іншого з подружжя, оскільки таке обмеження не може вважатися об`єктивно оціненим, обумовленим індивідуальними потребами одного з подружжя, що потребує матеріальної допомоги, та є надмірним утручанням (регулюванням) держави у право на отримання матеріальної допомоги та забезпечення її у більшому розмірі, оскільки полягає в обмеженні реалізації такого права (звужує його реалізацію до кола осіб, що потребують матеріальної допомоги).

Конституційний Суд України зазначив, що прожитковий мінімум у контексті частини четвертої статті 75 Кодексу визначено у спосіб, що не враховує повною мірою і не може враховувати потреби непрацездатних осіб, а тому й не може бути універсальним для визначення рівня витрат на підтримання життєзабезпечення всіх без винятку людей. Зокрема, нужденність одного з подружжя, який є непрацездатним, повинна встановлюватися з урахуванням співвідношення між його заробітною платою, пенсією, іншими доходами та тими потребами, які є важливими для його нормального життєзабезпечення. Частина четверта статті 75 Кодексу викладена у такий спосіб, що не допускає можливості віднести категорію «нужденність» до оціночних понять, а тому позбавляє суд змоги тлумачити зміст цієї категорії та ухвалювати рішення на власне переконання з урахуванням усіх обставин справи, які мають істотне значення.

Прожитковий мінімум не відображає фактичного стану потреби особи у матеріальній допомозі, а навпаки, як убачається зі змісту частини четвертої статті 75 Кодексу, обмежує право одного з подружжя на утримання (аліменти). Крім того, оскільки особа пенсійного віку або особа з інвалідністю I, II чи III групи має пенсію чи соціальні виплати у розмірі, що можуть перевищити прожитковий мінімум, установлений законом, частина четверта статті 75 Кодексу не може бути застосована, а право на утримання не може бути реалізоване.

Разом з тим, Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив, що потребу в матеріальній допомозі за наявності спору слід визначати в судовому порядку у кожному конкретному випадку у спосіб зіставлення доходів і витрат позивача та відповідача, а також перебування в особи (відповідача) на утриманні інших осіб (батьків, дітей від інших шлюбів тощо), що дасть можливість повною мірою визначити матеріальну потребу одного з подружжя і можливості іншого з подружжя в наданні утримання (аліментів) та забезпечить тому з подружжя, хто є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, можливість її отримати, а призначення особі відповідної пенсії або іншої соціальної виплати не може залежати від виплат, які здійснює один із подружжя на утримання іншого з подружжя. Призначення державою соціальних виплат не може впливати на призначення аліментів на утримання одного з подружжя або ж виключати можливість такого призначення.

У контексті «Принципів європейського сімейного права» утримання одного з подружжя (аліменти) має, зокрема, такі особливості: підтримання на підставі потреб (основною метою підтримання у подружжі є забезпечення потреб того з подружжя, хто не може підтримувати себе фінансово після розірвання шлюбу); фінансові розбіжності у подружжі (у разі призначення аліментів ураховують різницю в доходах кожного із подружжя; якщо один із подружжя має значно більший дохід, він може бути зобов`язаний підтримувати іншого із подружжя протягом певного часу); баланс справедливості (Комісія виступає за справедливість, гарантуючи, що підтримання у подружжі - не покарання або надмірно обтяжливий захід для того з подружжя, хто сплачує аліменти, а мета його полягає в тому, щоб збалансувати фінансовий стан обох сторін після розірвання шлюбу, не ставлячи жодну з них у несправедливе становище).

Отже, призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.

Тому посилання відповідача у відзиві на те, що позивач отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, не можна вважати підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у справі.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивачка посилалась на те, що за станом здоров`я її майновий стан є вкрай нужденним, вона є непрацездатною, особою з інвалідністю 2 групи та потребує постійного лікування, у зв`язку з чим просила стягнути зі ОСОБА_3 , з яким перебувала у зареєстрованому шлюбі, аліменти на її утримання.

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що ОСОБА_1 має довічну хворобу, є непрацездатною, особою з інвалідністю ІІ групи, потребує медичного амбулаторного, стаціонарного лікування, що вбачається із довідки до акта огляду медико-соціальною комісією серії 12 ААВ № 651584 від 20 березня 2023 року, при цьому отримує пенсію по інвалідності щомісячно у розмірі 3541,55 грн.

Колегія суддів за таких обставин враховує факт того, що вартість лікування позивачки перебільшує розмір прожиткового мінімуму, гарантованого державою, та фактичного розміру пенсії, який вона отримує. Зазначене випливає з того очевидного факту, що позивачка вимушена робити вибір між можливою загибеллю від відсутності відповідного лікування, або від відсутності достатнього харчування.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки, якій встановлена друга група інвалідності у зв`язку із важкою хворобою та яка потребує матеріальної допомоги, аліментів на її утримання, з врахуванням можливості відповідача надавати таку допомогу.

Так, відповідач хоча і є непрацездатним, є особою з інвалідністю 3 групи (інвалід армії), проте отримує пенсію у розмірі, який дає змогу сплачувати аліменти на утримання непрацездатної дружини. При цьому такий обов`язок покладено на чоловіка в силу приписів статті 75 СК України.

Разом з тим, з метою дотримання балансу інтересів сторін, враховуючи матеріальне становище відповідача, наявність у позивача права отримати утримання, ще і від двох повнолітніх дітей, апеляційний суд вважає, що аліменти необхідно визначити у розмірі 1/10 частини доходів відповідача, що буде розумним та справедливим по відношенню до сторін спору з врахуванням об`єктивної можливості матеріального забезпечення, дійсних потреб кожного з них.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, оскільки суд першої інстанції був іншої думки, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване судове рішення скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Отже апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 6 даної статті визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, як позивача у цій справі з вимогами про стягнення аліментів (пункт 3 частина перша статті 5 Закону України «Про судовий збір»), з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позов та апеляційна скарга задовольняється частково, відповідно з відповідача в дохід держави необхідно стягнути 757 грн ((1 211,20 грн + 1816,80 грн): 25%) судового збору в обох судових інстанціях.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягувати зі ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на її утримання в розмірі 1/10 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 14 серпня 2024 року.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 757 (сімсот п`ятдесят сім) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 20 травня 2025 року.