ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/9310/21 Номер провадження 22-ц/814/664/25Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,

за участю секретаря: Сальної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу у режимі відеоконференції за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Харківської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, встановлення факту не проживання разом із спадкодавцем

за апеляційними скаргами Харківської міської ради та представника ОСОБА_1 адвоката Кузьменка Олександра Сергійовича на рішення Київського районного суду м.Полтави від 27 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року позивач звернувся в Орджонікідзевський районний суд м. Харкова з вказаним позовом, у якому просив визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 на 1/6 та 1/6 частину житлового будинку в АДРЕСА_1 . Просив визначити йому додатковий строк для подання зави про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 та визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 на 4/6 частин житлового будинку в АДРЕСА_1 . Просив також встановити факт не проживання ОСОБА_2 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 та визнати ОСОБА_2 такою, що не прийняла спадщину.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є рідним онуком ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та станом на день смерті проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

На день смерті ОСОБА_5 разом з нею проживали та були зареєстровані доньки ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

Вважає, що після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_3 , будучи особою, яка мала право на обов`язкову частку у спадщині, успадкувала 1/6 частину будинку з частиною надвірних споруд в АДРЕСА_1 .

Вказував, що він є сином ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день її смерті постійно проживав з нею та прийняв спадщину.

Також позивач зазначав, що звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після померлої тітки ОСОБА_4 , але нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії.

Вказував, що про смерть тітки стало відомо наприкінці 2020 року, причини пропуску звернення до нотаріальної контори вважає поважними.

Також позовна заява обґрунтована тим, що після померлої ОСОБА_5 в спірному домоволодінні постійно проживала ОСОБА_3 , більше десяти років користувалася домоволодінням, набула на нерухоме майно право власності за набувальною давністю.

Відповідач ОСОБА_2 , яка є сестрою позивача, на день смерті матері ОСОБА_3 , не проживала за адресою: АДРЕСА_2 , тому є такою, що спадщину після смерті матері не прийняла.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 27 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/12 частку житлового будинку в АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 , будучи спадкоємцем майна померлої ОСОБА_3 , у встановленому законом порядку прийняв спадщину, але отримати свідоцтво про право на спадщину за законом шляхом звернення до нотаріальної контори позбавлений можливості, тому його порушене право підлягає захисту.

Не погодившись із вказаним рішенням. Його в апеляційному порядку оскаржила Харківська міська рада, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обгрунтовано тим, що права позивача Харківською міською радою не були порушені та не порушуються, а тому міська рада не може вважатися належним відповідачем оскільки відсутній спір про право (визнання спадщини відумерлою), позивач обрав неефективний спосіб захисту своїх прав.

Вказано, що позивачем не доведено те, що він вжив всіх заходів на отримання правовстановлюючих документів для оформлення спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 в нотаріальному порядку.

Також вказане рішення у частині відмови у задоволенні позову, оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Кузьменко Олександр Сергійович, просив скасувати рішення в цій частині та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повістю.

В обгрунтування апеляційної скарги вказував, що рішення суду в частині відмови в позовних вимогах про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на 2/6 частин спірного будинку є необгрунтованими, а позовні вимоги у вказаній частині є такими, що підлягають задоволенню, оскільки після смерті матері ОСОБА_3 позивач набув право на 2/6 частин спірного будинку в порядку спадкування, вказане підтверджується матеріалами справи.

Щодо доводів суду про відсутність поважних підстав для поновлення пропущеного позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини після його тітки ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 зазначив, що суд першої інстанції не врахував судову практику, яка передбачає індивідуальний підхід до кожної ситуації у випадках поновлення строку для прийняття спадщини та неправильно і поверхнево оцінив обґрунтованість причин пропуску строку. За таких обставин вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог позивача про надання додаткового строку на прийняття спадщини після ОСОБА_4 та про визнання права власності на 4/6 спірного будинку, які належали їй, в порядку спадкування (в зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на будинок і фактичною неможливістю оформлення права власності в нотаріальному порядку) за позивачем.

У відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Кузьменко Олександр Сергійович просив апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є сином ОСОБА_3 .

Встановлено, що інформація про реєстрацію прав на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня.

За інформацією Комунального підприємства «Харківське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради» житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності зареєстрований за ОСОБА_5 з розміром частки 4/6, за ОСОБА_7 з розміром частки 1/6 та за ОСОБА_8 з розміром частки 1/6.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис від 07.04.2008 № 5370.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис від 26.03.2019 № 471.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запит від 24.03.2016 № 238.

Судом встановлено, що до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 Четвертою Харківською міською нотаріальною конторою 28.05.2008 відкрита спадкова справа № 722/2008, з заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_4 як спадкоємець за заповітом, інші заяви про прийняття чи про відмову від спадщини у встановлений законом строк не надходили.

За життя ОСОБА_5 на праві власності належала частка в розмірі 4/6 в праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , спадкоємцем її майна за заповітом є ОСОБА_4 , яка у встановленому законом порядку прийнята спадщину, хоча і не отримала свідоцтво про право на спадщину.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що померлій ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 4-ою ХДНК 21.04.1973, р. № 1-1584, належана 1/6 частка в праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , після її смерті до складу спадщини увійшла 1/6 частка в праві власності на спірне домоволодіння, спадкоємців є двоє, їх частки є рівними.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач ОСОБА_1 спадкує 1/2 частину від спадкового майна, що складає 1/6 частку в праві власності на будинок, тобто 1/12 частку.

Колегія судів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст.ст. 1222, 1223, 1261, 1262 ЦК України спадкоємці визначаються за законом і за заповітом, у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом в першу чергу мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Матеріалами справи підтверджено, що на день смерті, станом на 21.03.2019 ОСОБА_3 мала зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , будь-які підстави вважати, що ОСОБА_3 постійно проживала з ОСОБА_5 станом на час відкриття спадщини та прийняла спадщину після ОСОБА_5 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України, матеріали справи не містять.

Також встановлено, що за життя ОСОБА_3 не зверталася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Таким чином, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що твердження позивача про те, що ОСОБА_3 , будучи спадкоємцем майна померлої ОСОБА_5 за законом мала право на обов`язкову частку в спадщині після її смерті та фактично прийняла спадщину є безпідставними та не підтвердженні дослідженими в справі доказами та обгрунтовано вирішив відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Твердження позивача про те, що після смерті ОСОБА_5 в спірному домоволодінні фактично проживала ОСОБА_3 та у зв`язку з цим, на підставі ст. 344 ЦК, набула право власності на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 не ґрунтуються на нормах закону.

Оскільки згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Таким чином доводи апеляційної скарги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на 2/6 частин спірного будинку після смерті матері ОСОБА_3 є необгрунтованими, оскільки не підтверджені матеріалами справи та не грунтуються на нормах закону.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача про надання додаткового строку на прийняття спадщини після ОСОБА_4 та про визнання права власності на 4/6 спірного будинку, які належали їй, в порядку спадкування за позивачем, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованим висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та про визнання за ним права власності на 4/6 частини спірного житлового будинку в порядку спадкування після її смерті є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню.

Встановлено, що матеріали справи не містять жодних обґрунтувань та доказів на підтвердження поважності причин пропуску позивачем ОСОБА_1 строків для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4 .

Таких доказів не надано і під час апеляційного перегляду справи.

Посилання в апеляційній скарзі на застосування індивідуального підходу щодо поновлення строку є безпідставним, оскільки позивачем не наведено жодних об`єктивних чи суб`єктивних обставин, які перешкоджали йому вчасно прийняти спадщину.

Також колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відмову позивачу ОСОБА_1 в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту не проживання ОСОБА_2 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, з огляду на таке.

Судом встановлено, що на час смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею була зареєстрована ОСОБА_2 , яка фактично прийняла спадщину.

В цій частині позовних вимог обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав та інтересів не відповідає спірним правовідносинам, що виникли між сторонами.

Зокрема, відповідно положень ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно до ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Спосіб захисту, який обрав позивач щодо встановлення факту непроживання особи за місцем відкриття спадщини не передбачений вимогами ст.16 ЦК України та Книгою шостою ЦК України «Спадкове право».

Вимога про встановлення факту непроживання зі спадкодавцем не є належним способом судового захисту позивача у розумінні статті 16 ЦК України (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі справа № 592/7860/17, провадження № 61-43757св18).

Верховний Суд зазначає, що вказаний юридичний факт підлягає встановленню при вирішенні спадкового спору, а не як окрема позовна вимога.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги Харківської міської ради про те, що права позивача Харківською міською радою не були порушені та не порушуються, а тому міська рада не може вважатися належним відповідачем оскільки відсутній спір про право, позивач обрав неефективний спосіб захисту своїх прав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить не лише встановити факти, а й визнати за ним право власності в порядку спадкування, а також надати додатковий строк на прийняття спадщини після його тітки ОСОБА_4 .

Матеріалами справи встановлено, що спадщину після померлої ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 не прийняла.

У справах про надання додаткового строку на прийняття спадщини належним відповідачем мають бути інші спадкоємці, які прийняли спадщину, а в разі їх відсутності - орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено, тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно п. 1 ч. 1ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст.ст. 367,374,375, 383 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Харківської міської ради та представника ОСОБА_1 адвоката Кузьменка Олександра Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 27 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.В. Одринська

Судді: О.О. Панченко

В.П. Пікуль