Справа № 278/977/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Буткевича М.І.

за участі секретаря судового засідання Мельниченко В.П.

представника відповідача Ліпської-Романченко Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 3%річних та інфляційних втрат, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаною заявою, в обґрунтування вимог якої зазначили, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 06.06.2013 у справі №2-132/12, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором (станом на 31.08.2011 року) в розмірі 175 451 91 грн., саме 133 929,00 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 33 122,99 грн., штрафні санкції в розмірі 1000,00 грн., витрати пов`язані з оплатою судового збору в сумі 1 700,00 грн. грн. та витрати за інформаційне - технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн.

Рішення суду набрало законної сили 23.12.2021 року, у зв`язку із чим допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому зобов`язаний сплатити 3% річних та інфляційні втрати відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З огляду на викладене, позивач просять стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду станом на 23.02.2022 у розмірі 25 972, 38 грн. 3% річних та 99 353, 16 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою від 17.03.2025 відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

Представником відповідача адвокат Ліпська-Романченко Г.Д. надано відзив на позовну заяву, у якому остання просив відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача адвокат Михніцький Г.Ю. в судове засідання не з`явився, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, просив їх задовольнити.

Представник відповідача адвокат Ліпська-Романченко Г.Д. в судовому засіданні підтримала подані письмові пояснення, в яких вказала, що відповідач вважає вказаний розмір не справедливим, не пропорційним та є таким, що відповідатиме обставинам цієї справи.

Також вказувала, що у матеріалах справи відсутній передавальний акт.

Судом встановлено, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 06.06.2013 у справі №2-132/12 позов публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором (станом на 31.08.2011 року) в розмірі 175 451 91 грн., саме 133 929,00 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 33 122,99 грн., штрафні санкції в розмірі 1000,00 грн. Вирішено питання щодо судових витрат (а.с. 34-37).

Рішення суду у справі №2-132/12 набрало законної сили 18.06.2013 року.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Даний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

За змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), в постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц, від 23.01.2019 року у справі №320/7215/16-ц.

Таким чином, на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, в тому числі і судових витрат постанова ВС від 23 січня 2019 року у справі №320/7215/16-ц), невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання у цій справі почалося з дня набрання законної сили рішенням Житомирського районного суду Житомирської області, а саме 18.06.2013 року. Зазначене відповідає практиці Верховного Суду (постанова від 13 лютого 2019 року у справі 456/3525/15).

Представник відповідача, заперечуючи проти позову, посилався на те, що до матеріалів справи не долучені документи, які підтверджують, що виникла вказана заборгованість, оскільки до матеріалів справи долучена виписка по особовому рахунку за період з 04.02.2008 по 31.01.2009, а не станом на дату звернення до суду, про що було вказано і у відзиві на позовну заяву.

Також у своїх поясненнях під час проведення судового засідання представник відповідача акцентувала увагу суду щодо відсутності документів, які підтверджують перехід права вимоги від АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Сенс Банк», оскільки у матеріалах справи відсутній передавальний акт.

Проте, представником позивача Михніцьким Г.Ю. 21.04.2025 подано заяву в якій просив проводити розгляд справи у його відсутності, вказавши, що розрахунок заборгованості здійснений за період з 12.03.2017 по 13.02.2023, тобто в межах строку позовної давності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Також надано клопотання в якому просив максимально зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, позивач, маючи процесуальну можливість спростувати такі доводи, не вчинив жодної процесуальної дії на обгрунтування позовних вимог, що є його обов`язком, не скористався своїм правом, не подав ні відповідь на відзив на позовну заяву, ні жодної іншої заяви по суті справи, таким чином, взявши на себе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, що передбачено ст. 12 ЦК України.

Щодо переходу до позивача права вимоги до відповідачки за кредитним договором

Позивач, обгрунтуваючи позовні вимоги, посилався на те, що право вимоги до відповідачки за кредитним договором перейшло до нього на підставі договору відступлення права вимоги.

Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі рішенням загальних зборів акціонерів АТ «Альфа - Банк», протоколу № 4/2019 від 15.10.2019 року внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Альфа - Банк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ «Альфа - Банк» з дати затвердження Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа - Банк» та рішенням Єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме: з 15.10.2019 року (а.с. 44-49).

Відповідні зміни внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до Витягу з державного реєстру банків 01 грудня 2022 року AT «Альфа Банк» змінило своє найменування на АТ «Сенс Банк».

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань АТ «Сенс Банк» є правонаступником АТ «Укрсоцбанк».

21 липня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №739, прийнято пропозицію Національного банку про участь держави в особі Міністерства фінансів у виведенні з ринку системно важливого банку Акціонерного товариства «Сенс Банк» у спосіб, визначений п. 5 ч.2 ст. 39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Держава в особі Міністерства фінансів придбала у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб акції AT «Сенс Банк» у повному обсязі.

Як зазначено протоколі №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-банк», що правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків банку, що приєднується, виникає у банку-правонаступника з моменту, визначеного передавальним актом, який затверджується загальними зборами (а.с. 44).

Відповідно до рішення №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» затверджено передавальний акт, який є додатком до даного рішення (а.с. 49).

До позовної заяви позивач долучив копію рішенням загальних зборів акціонерів АТ «Альфа - Банк», протокол № 4/2019 від 15.10.2019 року (а.с. 8).

Таким чином, передавального акту, який є невід`ємною частиною, що підтверджує перехід права вимоги.

Суд погоджується з такими доводами відповідача з огляду на наступне.

За правилами ч.ч. 8 - 11 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Отже, дослідивши докази, надані на підтвердження переходу до позивача права вимоги до відповідачки за кредитними зобов`язаннями, а саме передавального акта, який є невід`ємною частиною, що підтверджує перехід усіх прав та обов`язків щодо погашення грошових зобов`язань (а.с. 44-49), суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що він набув право вимоги за кредитним договором, заборгованість за яким є предметом даного позову.

Разом з тим, суд не надає оцінку доводам представника щодо неправомірності нарахування відсотків та інфляційних, оскільки вони не мають правового значення для вирішення спору, зазначені вимоги є похідними від вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредитом, а оскільки суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявність заборгованості за основним зобов`язанням, то відсутні підстави для перевірки правильності здійснення розрахунку відсотків.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності на предмет їх належності, достовірності, достатності та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає не доведеним на підставі належних доказів перехід права вимоги.

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю у зв`язку з тим, що позивач не надав докази в обґрунтування заявлених вимог.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Беручи до уваги те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, на підставі положень ст. 141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на правничу допомогу.

Відповідно до частин 1,2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

02.04.2025 між ОСОБА_1 та адвокатом Ліпською-Романченко Г.Д., яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 602 від 24.11.2011, укладений Договір про надання правничої (правової) допомоги.

У відзиві на позовну заяву адвокат заявляв вимогу про стягнення з позивача понесених ним витрат на правничу допомогу, вказав лише її орієнтовний розмір, що складає є 25 000,00 грн. (на звороті а.с. 79).

Адвокат Ліпська-Романченко Г.Д. просила стягнути понесені судові витрати, проте до матеріалів справи не долучено доказів, що підтверджують розмір понесених відповідачем судових витрат.

Разом з тим, беручи до уваги, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про зменшення витрат на правову допомогу не має правового значення при вирішенні даної заяви.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Відмовити у задоволенні заяви адвокату Ліпській-Романченко Ганні Дмитрівні про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Акціонерне товариство "Сенс Банк", адреса: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя М.І.Буткевич