ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2025 року

м. Київ

справа № 404/6924/21

провадження № 61-16769св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Малогон Вікторія Олександрівна, Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради, ОСОБА_5 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року у складі колегії суддів Карпенка О. Л., Мурашка С. І., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Малогон В. О. (далі - приватний нотаріус Кропивницького МНО), Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради, ОСОБА_5 , про визнання протиправними та скасування рішень про реєстрацію права власності.

Позов мотивовано тим, що Кіровський районний суд міста Кіровограда рішенням від 13 січня 2017 року у справі № 404/2145/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 , у рахунок погашення заборгованості за договором позики від 22 серпня 2012 року звернув стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу ОСОБА_2 за ціною продажу не нижче, ніж 269 440,00 грн, з укладенням від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ОСОБА_2 усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

11 вересня 2018 року приватний нотаріус Кропивницького МНО Малогон В. О. внесла відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, пославшись на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 13 січня 2017 року у справі № 404/2145/15-ц як на підставу виникнення права власності.

Позивачка вважала реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 протиправною, оскільки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» задоволення іпотекодержателем своїх вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, яке здійснюється на підставі договору, а не рішення суду. До того ж не було дотримано процедуру, встановлену статтею 37 цього Закону, оскільки іпотекодавець не був завчасно повідомлений про намір іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Крім того, нотаріус порушив вимоги пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, згідно з яким державний реєстратор повинен був пересвідчитися у тому, що подані документи дають змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, що іпотекодавцю була направлена вимога про усунення порушення та була отримана іпотекодавцем, а також, що з моменту її отримання пройшло не менше 30 днів.

20 вересня 2018 року ОСОБА_5 оскаржив рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 13 січня 2017 року у справі № 404/2145/15-ц в апеляційному порядку.

Кропивницький апеляційний суд постановою від 12 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнив частково, рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 13 січня 2017 року змінив, зазначивши в резолютивній частині, що спосіб реалізації предмета іпотеки здійснюється шляхом його продажу від імені ОСОБА_2 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Зазначала, що судове рішення у справі № 404/2145/15-ц до примусового виконання пред`явлене не було.

ОСОБА_7 неодноразово вчиняв проникнення у спірну квартиру, в якій проживали ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та їхній неповнолітній син ОСОБА_8 , чинив їм перешкоди в користуванні житлом. При цьому рішення суду про виселення мешканців з квартири, яка є предметом іпотеки, не ухвалювалося.

14 грудня 2018 року приватний нотаріус Кропивницького МНО Малогон В. О. прийняла рішення (індексний номер 44627425) та внесла відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , яке виникло на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2018 року.

01 липня 2021 року ОСОБА_3 (до шлюбу - ОСОБА_3 ) на підставі договору дарування відчужила спірну квартиру ОСОБА_4 , яка є її власником натепер.

ОСОБА_1 вваажає, що було порушено її право власності на майно, як співвласника спірної квартири, та право на житло.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просила суд:

визнати противоправним та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Кропивницького МНО Малогон В. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 вересня 2018 року, індексний номер 43016372;

скасувати запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, внесений на підставі рішення від 14 вересня 2018 року № 43016372;

визнати противоправним та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Кропивницького МНО Малогон В. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 грудня 2018 року, індексний номер 44627425;

скасувати запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, внесений на підставі рішення від 14 грудня 2018 року № 44627425;

визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 01 липня 2021 року, серія та номер 1075, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького МНО Березовською О. В. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59045619 від 01 липня 2021 року).

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Кіровський районний суд міста Кіровограда ухвалою від 09 серпня 2023 року залучив до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_4

Кіровський районний суд міста Кіровограда рішенням від 23 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав противоправним та скасував рішення приватного нотаріуса Кропивницького МНО Малогон В. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 вересня 2018 року, індексний номер 43016372.

Скасував запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який був внесений на підставі рішення від 14 вересня 2018 року № 43016372.

Визнав противоправним та скасував рішення приватного нотаріуса Кропивницького МНО Малогон В. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 грудня 2018 року, індексний номер 44627425.

Скасував запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який був внесений на підставі рішення від 14 грудня 2018 року № 4462425.

Визнав недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , від 01 липня 2021 року, номер 1075, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького МНО Березовською О. В. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59045619 від 01 липня 2021 року).

Вирішив питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що усупереч визначеному рішенням суду способу звернення стягнення на іпотечне майно, спірна квартира, яка є спільною сумісною власністю подружжя позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , вибула з її власності в результаті державної реєстрації права власності на квартиру за іпотекодержателем ОСОБА_2 .

Місцевий суд вважав реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру незаконною, оскільки рішення суду у справі № 404/2145/15-ц про звернення стягнення на іпотечне майно у примусовому порядку не виконувалося, іпотечне майно на публічні торги не виставлялося.

Крім того, у рішенні зазначено, що ОСОБА_2 відчужив спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу за ціною 400 200,00 грн, водночас сума боргу, у рахунок якої звернуто стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду у справі № 404/2145/15-ц, становить 269 440,86 грн. Різницю коштів від продажу квартири ОСОБА_1 не отримувала.

Кропивницький апеляційний суд постановою від 08 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив, рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 23 травня 2024 року скасував і ухвалив нове судове рішення про відмову у позові.

Апеляційний суд виснував про наявність порушених прав та інтересів позивачки ОСОБА_1 як співвласника іпотечного майна, яке є спільним сумісним майном подружжя.

Керувався тим, що рішення суду у справі № 404/2145/15-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки не передбачало набуття ОСОБА_2 права власності на предмет іпотеки, а тому реєстрація права власності на спірну квартиру за іпотекодержателем на підставі цього рішення є незаконною.

Крім того, іпотечний договір від 22 серпня 2012 року не містить іпотечного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, сторони договору про задоволення вимог іпотекодержателя не укладали, виконавчий напис нотаріуса не вчинявся, отже, правових підстав для виникнення права власності на предмет іпотеки у ОСОБА_2 не існувало.

Водночас апеляційний суд, враховуючи, що станом на час звернення до суду з позовом титульним власником квартири є ОСОБА_4 , з огляду на характер спірних правовідносин, норми права, які до них застосовуються, вважав, що ОСОБА_1 , яка вважає себе співвласником спірного майна, обрала неефективний спосіб захисту її прав, що є достатньою і самостійною підставою для відмови в позові.

Зазначив, що ефективним способом захисту порушених права особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, є пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у грудні 2024 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 916/329/21, від 22 травня 2024 року у справі № 924/408/21.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що реєстрація за ОСОБА_2 права власності на іпотечне майно проведена державним реєстратором з порушенням норм чинного законодавства, зокрема, без надання реєстратору оцінки майна, кредитор не повернув іпотекодавцю 90 % розміру ціни реалізації майна, яка перевищує ціну предмета іпотеки.

Заявниця вважає висновок апеляційного суду про те, що належним способом захисту її прав та інтересів є звернення до суду з позовом про витребування майна передчасним, оскільки їй належить лише 1/2 частка спірної квартири як співвласнику набутого подружжям за час шлюбу майна, при цьому відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про наявність у неї зареєстрованого права власності на цю частку не було, отже, задоволення віндикаційного позову не відновить її порушених прав.

Доводи інших учасників справи

У січні 2025 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Тупало М. П., надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому викладено заперечення на доводи касаційної скарги. Відповідач вважає доводи заявниці необґрунтованими та безпідставними, просить рішення суду залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

У січні 2025 року приватний нотаріус Кропивницького МНО Малогон В. О. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просила відмовити в її задоволенні, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 22 вересня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського МНО Малогон В. О., зареєстрований в реєстрі за № 1571.

На забезпечення виконання цього договору позичальником був укладений іпотечний договір від 22 вересня 2012 року, за умовами якого ОСОБА_5 за письмової згоди дружини ОСОБА_1 , передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,36 кв. м, вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 240 000,00 грн.

Згідно з договором від 20 лютого 2013 року про внесення змін до договору позики грошей, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського МНО Малогон В. О., сторони дійшли згоди, що позикодавець ОСОБА_2 при укладанні цього договору передав у власність позичальникові строком до 22 лютого 2015 року, а позичальник ОСОБА_5 прийняв від нього у власність строком до 22 лютого 2015 року грошові кошти в розмірі 240 000,00 грн, таку ж суму грошових коштів позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 22 лютого 2015 року без сплати відсотків за користування позикою.

Договором передбачено, що у разі невиконання його умов іпотекодержатель може задовольнити свої вимоги шляхом реалізації предмета іпотеки.

Відповідно до пункту 5.4 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Встановлено, що у квартирі, яка є предметом іпотеки, постійно проживає ОСОБА_1 та її син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Кіровський районний суд міста Кіровограда рішенням від 13 січня 2017 року у справі № 404/2145/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 , яке набрало законної сили відповідно до постанови Кропивницького апеляційного суду від 12 лютого 2019 року, якою змінено рішення суду першої інстанції в частині особи, від імені якої здійснюється продаж предмета іпотеки, а в іншій частині залишено без змін, у рахунок погашення заборгованості за договором позики від 22 вересня 2012 року звернув стягнення на предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_1 , у сумі 269 440,86 грн (з яких: інфляційні втрати в розмірі 719,76 грн, 24 % річних у розмірі 28 721,10 грн). Визначив спосіб реалізації предмета іпотеки, а саме: шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ОСОБА_2 за ціною продажу не нижче ніж 269 440,00 грн з укладенням від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ОСОБА_2 всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

11 вересня 2018 року приватний нотаріус Кропивницького МНО Малогон В. О. внесла відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно (спірну квартиру), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, номер запису про право власності 27929142. Підставою виникнення права власності зазначено рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 13 січня 2017 року у справі № 404/2145/15-ц.

14 грудня 2018 року приватний нотаріус Кропивницького МНО Малогон В. О. прийняла рішення (індексний номер 44627425) та внесла відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , яке виникло на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2018 року.

01 липня 2021 року на підставі посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького МНО Березовською О. В. договору ОСОБА_3 подарувала спірну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 (т. 2, а. с. 57).

01 липня 2021 року приватний нотаріус Кропивницького МНО Березовська О. В. прийняла рішення, індексний номер 59045619, та здійснила державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, належного ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 42769933 (т. 2, а. с. 202).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків щодо збереження чи страхування предмета іпотеки іпотекодержатель може скористатися правами, визначеними згідно з частиною першою цієї статті, або вжити заходів для збереження чи страхування предмета іпотеки у власних інтересах та за власний кошт. Іпотекодавець зобов`язаний негайно на вимогу іпотекодержателя відшкодувати останньому всі витрати, понесені у зв`язку з вжиттям заходів щодо збереження та страхування предмета іпотеки (стаття 12 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У статті 38 цього Закону врегульовано право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

У частинах першій, п`ятій, десятій статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Таким чином, стаття 38 Закону України «Про іпотеку» визначає право іпотекодержателя за певних умов укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки, але не передбачає в цьому випадку набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) зазначено: «Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача.

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.

Враховуючи обставини конкретної справи, та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Слід ще раз звернути увагу, що судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою.».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) зазначено, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Отже, рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна підтверджує право власності на майно належного власника (позивача) і саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Саме суд під час розгляду справи про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна повинен надати оцінку всім обставинам, який тим самим визначає: неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник; тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому в цієї особи відсутнє право власності, а отже, право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини). Суд, задовольняючи позов, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить. Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню. Близький за змістом висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) (пункти 124-126).

Тому у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майназ чужого незаконного володіння (якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах), інші вимоги власника є неналежними.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом 2.1 іпотечного договору, укладеного 22 серпня 2012 року між ОСОБА_11 (іпотекодержатель) та ОСОБА_5 (іпотекодавцем), договір укладено за письмовою згодою дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_1

Кіровський районний суд міста Кіровограда рішенням від 13 січня 2017 року у справі № 404/2145/15-ц позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнив.

У рахунок погашення заборгованості за договором позики від 22 серпня 2012 року звернув стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу ОСОБА_2 за ціною продажу не нижче, ніж 269 440,00 грн, із укладенням від імені ОСОБА_5 договору купівлі?продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем, із отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ОСОБА_2 усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Кропивницький апеляційний суд постановою від 12 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнив частково. Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 13 січня 2017 року змінив та зазначив у резолютивній частині, що спосіб реалізації предмета іпотеки здійснюється шляхом його продажу від імені ОСОБА_2 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Верховний Суд постановою від 03 грудня 2019 року постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 лютого 2019 року залишив без змін.

11 вересня 2018 року приватний нотаріус Кропивницького МНО Малогон В. О. внесла відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру. Підставою виникнення права власності зазначено рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 13 січня 2017 року у справі № 404/2145/15-ц.

14 грудня 2018 року приватний нотаріус Кропивницького МНО Малогон В. О. внесла відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , яке виникло на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2018 року.

01 липня 2021 року на підставі посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького МНО Березовською О. В. договору ОСОБА_3 подарувала спірну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4

01 липня 2021 року приватний нотаріус Кропивницького МНО Березовська О. В. здійснила державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно належного ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру.

Отже, встановлено, що на час розгляду справи судами спірний предмет іпотеки за низкою правочинів перейшов у власність останнього набувача ОСОБА_4 та зареєстрований за нею у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі оспорюваного договору дарування від 01 липня 2021 року.

Суд апеляційної інстанції, встановивши наявність порушених прав та інтересів позивачки ОСОБА_1 як співвласника іпотечного майна, водночас, враховуючи, те, що правовідносини між позивачем та останнім набувачем іпотечного майна (титульним володільцем) ОСОБА_4 не мають договірного характеру, дійшов правильного висновку, що у такому випадку власнику майна слід використовувати речово-правові способи захисту, а інші вимоги, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, оскарження правочинів з відчуження майна є неналежним способом захисту.

Доводи касаційної скарги щодо помилкового висновку апеляційного суду про те, що належним способом захисту її прав та інтересів є звернення до суду з позовом про витребування майна, оскільки позивачці належить лише 1/2 частка спірної квартири як співвласнику набутого подружжям за час шлюбу майна не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Висновок про можливість витребування частки нерухомого майна без з`ясування, чи є це майно індивідуально визначеним або виділеним в натурі, узгоджується з постановою Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6?1203цс15, а також постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22), яка відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах: від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15; від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду, викладеного в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11, про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі.

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 зазначено, що наслідком задоволення позову про витребування 1/2 ідеальної частки спірного будинку та земельної ділянки буде внесення записів про державну реєстрацію за позивачкою права власності на 1/2 частку спірного будинку та 1/2 частку земельної ділянки.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 916/329/21, від 22 травня 2024 року у справі № 924/408/21, колегія суддів зазначає таке.

Слід зазначити, що відповідно до норми пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, якою обґрунтовано подану касаційну скаргу, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Відповідно до змісту пункту 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц сформульовано такий висновок: під судовим рішенням у подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У наведених заявником постановах суду касаційної інстанції зазначено, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 підставою порушеного права на належну їй на праві спільної сумісної власності квартиру, яка виступала предметом іпотеки за зобов`язанням ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 , зазначала незаконне, на її думку, здійснення державної реєстрації права власності на квартиру за іпотекодержателем та неодноразове її відчуження на користь третіх осіб.

Обставини щодо належності квартири АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та її передачу в іпотеку за письмовою згодою дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_1 встановлено судами та сторонами не оспорюється.

Під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також у касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначала, що її право власності на спірне майно підлягає захисту саме у спосіб визнання противоправними та скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію прав власності на майно, скасування записів про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнання недійсним правочину з відчуження спірного майна до останнього набувача ОСОБА_4 .

З огляду на встановлені судами фактичні обставини, висновок апеляційного суду, про те, що ефективним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 як співвласника майна, що було неодноразово відчужене, є пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України, узгоджується із зазначеними вище висновками Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

Отже, Верховний Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з підстав пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.

Єропейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк