Справа № 467/233/25
Провадження № 2/467/157/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2025 року Арбузинський районний суд Миколаївської області

у складі:

головуючого судді Догарєвої І.О.,

за участю секретаря Скорнякової С.В.,

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка Первомайського району Миколаївської області цивільну справу за позовною заявою акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

19.02.2025 року акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі АТ «ПУМБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі укладених між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 кредитних договорів їй видано кредити, а саме:

за договором від 13.10.2018 року №601 в сумі 32000 грн;

за договором від 20.05.2019 року №301 в сумі 18000 грн;

за договором від 30.10.2019 року №601 в сумі 28750 грн.

Позичальниця належним чином не виконувала обов`язки щодо повернення кредитів, у зв`язку із цим станом на 01.12.2024 року заборгованість склала:

за договором від 13.10.2018 року №601 52282,43 грн, з яких 31998 грн заборгованість за кредитом; 20284,43 грн заборгованість за процентами; 0 грн заборгованість за комісією;

за договором від 20.05.2019 року №301 23205,94 грн, з яких 11234,86 грн заборгованість за кредитом; 4,78 грн заборгованість за процентами; 11966,30 грн заборгованість за комісією;

за договором від 30.10.2019 року №601 40096,71 грн, з яких 24026,46 грн заборгованість за кредитом; 10,57 грн заборгованість за процентами; 16059,68 грн заборгованість за комісією.

Загальна сума заборгованості станом на 01.12.2024 року склала 115585,08 грн Позивач направив письмову вимогу відповідачці на адресу місця проживання, яку вона зазначила у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачкою погашена не була.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за кредитними договорами у розмірі 115585,08 грн, а також 2422,40 грн судового збору.

Крім того позивач наполягав на правомірності стягнення комісії за кредитним договором, посилаючись на положення ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», за змістом якої до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо, та інші положення цього Закону. Також посилався на постанову Миколаївського апеляційного суду від

11.09.2024 року у справі 486/203/24 щодо правомірності стягнення комісії за обслуговування кредиту з огляду на те, що комісія була узгоджена сторонами договору; її нарахування відповідає законодавству, ці витрати є частиною загальних витрат за споживчим кредитом і правомірно включені до суми заборгованості, яка підлягає стягненню.

Ухвалою судді від 24.02.2025 року у цивільній справі за цією позовною заявою відкрито провадження, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

07.03.2025 року від відповідачки надійшов відзив, у якому вона просила у задоволенні позовних вимог АТ «ПУМБ» відмовити в повному обсязі. Посилалась на те, що вимогу банку про сплату заборгованості вона не отримувала, отже позивач не виконав вимог ч. 4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування» щодо досудового врегулювання спору, що є підставою для відмови в задоволенні позову про дострокове стягнення коштів за кредитними договорами. Крім того, відповідачка просила застосувати до позовних вимог АТ «ПУМБ» позовну давність, вважаючи, що позивач безпідставно посилається у позовній заяві на продовження строків позовної давності на період карантину 11.03.2020 року та введення режиму воєнного стану 24.02.2022 року. Відповідачка також вказувала на те, що збільшення кредитного ліміту не було з нею узгоджене, збільшеної суми кредитного ліміту вона не отримувала та позивач не мав права в односторонньому порядку змінювати умови договору в цій частині. Відповідачка заперечувала проти розрахунку заборгованості, зробленого позивачем, оскільки за його розрахунками заборгованість станом на 01.12.2024 року становила 115585,08 грн, тоді як фактичне погашення заборгованості за кредитом відповідачем здійснено на загальну суму 120693,81 грн. Отже, заборгованість відсутня.

Крім того, 07.03.2025 року від відповідачки ОСОБА_1 надійшли пояснення щодо поважності причин несвоєчасного внесення платежів за кредитом, через тяжку довготривалу хворобу та те, що вона одна виховує малолітню дитину.

17.04.2025 року від відповідачки надійшло клопотання про надання додаткових доказів, а саме виписки по її рахунку в АТ «ПУМБ» та додаткові пояснення, у яких вона зазначила, що дійсно уклала зазначені позивачем кредитні договори від 13.10.2018 року №601 на суму 17000 грн, від 20.05.2019 року №301 на суму 18000 грн та від 30.10.2019 року №601 на суму 28750 грн. Однак вважає що зобов`язання за ними вже виконала, сплативши кошти на погашення заборгованості в загальній сумі 120693,81 грн. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування», ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування», висновки ВП ВС у постанові від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19 зазначала про нікчемність умов кредитних договорів в частині встановлення разової комісії за видачу кредиту та щомісячної комісії Просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою суду від 07.05.2025 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до розгляду у судовому засіданні.

12.05.2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому зазначено, що заяви на приєднання до договорів комплексного банківського обслуговування від 13.10.2018 року №601, від 20.05.2019 року №301 та від 30.10.2019 року №601 були підписані відповідачкою, банк виконав умови договорів, надавши відповідачці кредитні кошти. Відповідачка прийняла Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування, розміщеними на сайті банку та погодилась з його умовами, підписавши відповідну заяву про приєднання до цього договору. Заява відповідачки та зазначена Публічна пропозиція АТ «ПУМБ» становлять укладений сторонами договір, який є договором приєднання в силу ст. 634 ЦК України. Зміна кредитного ліміту відбувалась у відповідності до умов цього договору, про що повідомлялось відповідачці СМС повідомленням. Отримання відповідачкою кредитних коштів підтверджується заявами, розрахунками заборгованості та виписками з особового рахунку відповідачки. Проценти за користування кредитом, комісії є загальними витратами за споживчим кредитом, відповідачка, підписавши заяви на приєднання до договорів комплексного банківського обслуговування підтвердила свою обізнаність з усіма умовами договору у тому числі з розміром процентів та беззастережно погодилась з ним. Щодо комісій посилався на положення ЗУ «Про споживче кредитування», зокрема, ст. 8, за змістом якої до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням

кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо, та інші положення цього Закону, нормативні акти НБУ, також посилався на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11.09.2024 року у справі 486/203/24 щодо правомірності стягнення комісії за обслуговування кредиту з огляду на те, що комісія була узгоджена сторонами договору; її нарахування відповідає законодавству, ці витрати є частиною загальних витрат за споживчим кредитом і правомірно включені до суми заборгованості, яка підлягає стягненню. Щодо письмової вимоги про дострокове погашення заборгованості, то банк має обов`язок направлення такої вимоги, проте не зобов`язаний чекати одержання її позичальником, так як отримання листів позичальником перебуває поза межами контролю банку. Відносно строку позовної давності зазначив про продовження цього строку відповідно до п. 12 та 19 розділу «Прикінцеві положення» ЦК України. Посилаючись на викладене представник позивача просив позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позовній заяві справу просив розглядати без його участі.

Відповідачка у судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просила відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та її поясненнях, крім того зазначила про свою необізнаність щодо умов Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування, оскільки на час підписання відповідних заяв у відділенні банку вона не мала доступу до мережі Інтернет і не могла ознайомитись з умовами на сайті банку, жоден з примірників Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» нею не підписаний. Наполягала на тому, що умова кредитного договору про сплату комісії є нікчемною, а заборгованість нею вже погашена.

Дослідивши матеріали справи, позиції сторін, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.10.2018 року ОСОБА_1 підписала заяву №601 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування (ДКБО) фізичних осіб. Підписанням заяви відповідачка підтвердила, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення ДКБО фізичних осіб, розміщену на сайті АТ «ПУМБ» (pumb.ua) в повному обсязі з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування (з урахуванням всіх), погоджується з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у банку), а при обранні послуги з укладенням договору страхування, підписанням заяви підтримує свою згоду на укладення договору страхування на зазначених нижче умовах.

У заяві про приєднання до ДКБО фізичних осіб зазначено, що відповідачка просила банк встановити на її поточний рахунок у гривнях, відкритий за цією заявою, кредитний ліміт у сумі 17000 грн; розмір реальної річної процентної ставки складає 57,81%; строк ії кредитного ліміту, розмір мінімального платежу та інші умови надання та обслуговування кредитної картки встановлюється відповідно до умов ДКБО.

20.05.2019 року ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» підписали заяву №301 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування, в якій, зокрема, досягли домовленості про надання відповідачці споживчого кредиту на строк 24 місяці з 20.05.2019 року по 20.05.2021 року в сумі 18000,00 грн з розміром процентної ставки 0,01% річних. Сторони договору також передбачили сплату позичальником комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4,99% щомісяця, що становить 898,20 грн. Також умовами споживчого кредиту передбачений графік платежів, за яким щомісячний ануїтетний платіж складає 1648,28 грн, останній платіж 1648,06 грн., який має вноситися до 20 числа кожного календарного місяця.

30.10.2019 року ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» підписали заяву №601 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування, в якій, досягли домовленості про надання відповідачці споживчого кредиту на строк 24 місяці з 30.10.2019 року по 30.10.2021 року в сумі 28750,00 грн з розміром процентної ставки 0,01% річних. Сторони договору також передбачили сплату позичальником комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,99% щомісяця, що становить 1147,12 грн. Також умовами споживчого кредиту передбачений графік платежів, за яким щомісячний ануїтетний платіж складає 2345,16 грн, останній платіж

2345,05 грн., який має вноситися до 30 числа кожного календарного місяця.

До заяв №601, №301, №601 позивач додав також публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відповідні паспорти споживчого кредиту.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «ПУМБ»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статті 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредитів (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути такі складові його повної вартості як заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами та комісію за обслуговування кредитної заборгованості.

У заявах, підписаних ОСОБА_1 , визначені валюта кредиту, розмір кредиту, процентна ставка, розмір комісії, строк, на який видавався кредит, умови та порядок повернення коштів (щомісячний платіж), відповідальність за прострочення виконання зобов`язання.

Таким чином відповідачка, підписавши заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування, пройшовши ідентифікацію клієнта, уклала з позивачем договори про надання банківських послуг, що підтвердила своїми підписами на заявах, в межах умов цих договорів отримала кредити у вигляді безготівково перерахованих коштів на її рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у відповідних розмірах та сплатою щомісяця комісії за кредитами.

Зазначені договори є укладеними, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладені шляхом підписання документу) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо усіх істотних умов, притаманних даному виду договору. Зокрема, умови надання банківських послуг - кредитування, та виконання умов договору.

За такого суд відхиляє посилання відповідачки на необізнаність її з умовами кредитних договорів щодо розміру процентів за користування кредитом та комісій, оскільки підписаних нею заявах на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування викладені усі суттєві умови, притаманні кредитному договору, що виключає необхідність звертатися до інших документів Банку (Умов, Правил тощо) для з`ясування змісту спірних правовідносин.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина 1 статті 1050 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Банк виконав передбачені Договорами зобов`язання, надавши відповідачці кредитні кошти шляхом встановлення кредитного ліміту (за заявою від 13.10.2018 року) та шляхом перерахування коштів на відкритий на ім`я ОСОБА_1 рахунок (за заявами від 20.05.2019 року та від 30.10.2019 року).

Виконання кредитодавцем свого обов`язку щодо передання грошових коштів за договорами підтверджується платіжними інструкціями від 20.05.2019 року на суму 18000,00 грн та від 30.10.2019 року на суму 28750,00 грн, виписками по особовому рахунку ОСОБА_1 , що є належними та достатніми доказами отримання відповідачем у кредит коштів, оскільки відповідно до норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, що затверджене постановою правління Національного банку України від 04.07.2018 року № 75, такі документи як платіжна інструкція та виписка є первинними бухгалтерськими документам, що підтверджують рух коштів та отримання їх клієнтом.

Крім того, відомості, які містять зазначені платіжні інструкції та виписка по особовому рахунку в повному обсязі відповідають відомостям, які містить та виписка по особовому рахунку, яка була надана відповідачкою.

Звертаючись з позовом, позивач вказував, надавши відповідні розрахунки, що у відповідачки утворилась заборгованість, яка станом на 01.12.2024 року становить:

за договором від 13.10.2018 року №601 52282,43 грн, з яких 31998 грн заборгованість за кредитом; 20284,43 грн заборгованість за процентами; 0 грн заборгованість за комісією;

за договором від 20.05.2019 року №301 23205,94 грн, з яких 11234,86 грн заборгованість за кредитом; 4,78 грн заборгованість за процентами; 11966,30 грн заборгованість за комісією;

за договором від 30.10.2019 року №601 40096,71 грн, з яких 24026,46 грн заборгованість за кредитом; 10,57 грн заборгованість за процентами; 16059,68 грн заборгованість за комісією.

Щодо законності нарахування позивачем комісії, суд зазначає наступне.

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості

зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Окрім того, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2023 року по справі №204/224/21 виклала висновок щодо застосування норми права, а саме якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі

однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до п. 5.7.3 «Умови надання споживчого кредиту» публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, комісія за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом встановлюється за послуги Банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості сплачується щомісячно в термін сплати процентів за користування Споживчим кредитом за відповідний розрахунковий період у розмірі, вказаному у заяві на приєднання до договору, від початкової (наданої) суми споживчого кредиту (база розрахунку комісії). Комісія за обслуговування кредитної заборгованості за наданим Споживчим кредитом розраховується за повний місяць у якому відбувається повернення заборгованості. Під повним місяцем, у цій Частині 5 Розділу ІІ цього Договору, розуміється період, який визначається від попереднього до наступного терміну (дати) платежу згідно з Графіком платежів.

У п. 4 та розділі «Графік платежів» заяви від 20.05.2019 року №301 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування зазначено, що розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 4,99% щомісяця.

У п. 4 та розділі «Графік платежів» заяви від 30.10.2019 року №601 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування зазначено, що розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 3,99% щомісяця.

При цьому у вказаних кредитних договорах не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачці та за які банком встановлена щомісячна комісія, також АТ «ПУМБ» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваних кредитних договорів, а тому положення кредитних договорів від 20.05.2019 року №301 та від 30.10.2019 року №601 щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому суд враховує, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).

За такого вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості з комісії не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки відповідно до абзацу першого частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Отже, підстав стягувати нараховану позивачем у даній справі заборгованість по комісії за обслуговування кредитної заборгованості за договором від 20.05.2019 року №301 в сумі 11966,30 грн та за договором від 30.10.2019 року №601 в сумі 16059,68 грн немає.

Щодо посилань відповідачки про відсутність заборгованості за кредитним договором у зв`язку зі сплатою комісії.

Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона, за загальним правилом, може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину.

Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги і заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, пунктах 33.4.-33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №496/3134/19.

Відповідно до абзацу другого частини 1 статті 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина 5 статті 216 ЦК України).

Враховуючи нікчемність умов договорів щодо сплати відповідачкою комісії на користь позивача, виходячи з вимог статті 216 ЦК України щодо застосування наслідків нікчемного правочину, суд вважає наявними підстави для зменшення розміру заборгованості за кредитом, у зв`язку з неправомірним стягненням з відповідачки на користь позивача заборгованості по комісії.

Згідно з розрахунком заборгованості, позивачем в рахунок погашення заборгованості було зараховано на погашення комісії кошти, які відповідачка сплачувала на погашення кредиту,за договором від 20.05.2019 року №301 в сумі 8083,80 грн та за договором від 30.10.2019 року №601 в сумі 3441,36 грн. Вказану суму коштів слід урахувати при визначенні розміру сплаченої кредитної заборгованості і відповідно зменшити зазначену у розрахунку позивача заборгованість за відповідним кредитом.

Таким чином, за договором від 20.05.2019 року №301 залишок заборгованості суд визначає у розмірі 3155,84 грн заборгованості за кредитом (зменшено заборгованість за процентами на суму 4,78 грн та заборгованість за кредитом на суму 8079,02 грн з розрахунку сплаченої комісії 8083,80 грн).

За договором від 30.10.2019 року №601 залишок заборгованості суд визначає у розмірі 20595,67 грн заборгованості за кредитом (зменшено заборгованість за процентами на суму 10,57 грн та заборгованість за кредитом на суму 3430,79 грн з розрахунку сплаченої комісії 3441,36 грн).

Заборгованість за договором від 13.10.2018 року №601 в розмірі 52282,43 грн, з яких 31998 грн заборгованість за кредитом; 20284,43 грн заборгованість за процентами; 0 грн заборгованість за комісією нарахована у відповідності до умов договору та підтверджена матеріалами справи.

02.12.2024 року АТ «Перший український міжнародний банк» надіслано відповідачці письмову вимогу (повідомлення) про наявність заборгованості за кредитом та про необхідність її погашення, що підтверджується списком 20241203 ПУМБ_959 згрупованих відправлень, що є електронним документом.

На час розгляду справи встановлена судом заборгованість відповідачкою не погашена та підлягає стягненню на користь позивача: за договором від 13.10.2018 року №601 в розмірі 52282,43 грн, за договором від 20.05.2019 року №301 у розмірі 3155,84 грн, за договором від 30.10.2019 року №601 у розмірі 20595,67 грн. Відповідно, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 76033,94 грн.

Щодо застосування строків позовної давності суд доводи відповідачки відхиляє з наступних міркувань.

За змістом статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами КМУ) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Відповідно до пункту 1 постанови КМУ від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(з урахуванням змін та доповнень) постановлено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

У зв`язку з відміною постановою Кабінету Міністрів України №651 від 27 червня 2023 року на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року, продовжені строки, визначені статтею 257 ЦК України, завершились у 00 год. 01 хв. 01 липня 2023 року.

Разом з тим, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

01 липня 2023 року завершено дію карантину. Однак строки стягнення заборгованості по кредитах, які настали в період з 11.03.2020 р. продовжуються до закінчення дії воєнного стану в Україні та тридцяти денний строк після його припинення або скасування. Трирічний строк позовної давності для жодної з вимог позивача станом до 11.03.2020 року не сплинув, отже підстави для застосування позовної давності у цій справі відсутні.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідачки на користь позивача на підставі ст. 141 ЦПК України належить стягнути витрати на оплату судового збору пропорційно до розміру позовних вимог.

Оскільки позовна заява подана в електронній формі, що є підставою для застосування коефіцієнта 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, з урахуванням частково задоволення позовних вимог, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1593,45 грн (2422,40 х 65,78%).

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстрована по АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4; ) заборгованість за кредитними договорами у розмірі 76033 (сімдесят шість тисяч тридцять три) гривні 94 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстрована по АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4; ) судові витрати на оплату судового збору в розмірі 1593 (одна тисяча п`ятсот дев`яносто три) гривні 45 копійки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.О.Догарєва