Справа № 308/4969/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 квітня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді Джуги С.Д.,

суддів - Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мельник Ярослав Юрійович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 жовтня 2024 року у складі судді Данка В.Й., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, акціонерне товариство «Укрсиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Парамонов Олександр Вікторович про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, акціонерне товариство «Укрсиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Парамонов Олександр Вікторович про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивовано наявністю підстав для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 , з якою позивач перебував у фактичних шлюбних відносинах.

Позивач зазначав про те, що з 15 серпня 2007 року не міг фактично проживати за адресою своєї реєстрації у зв`язку зі зміною власника будинку.

15 листопада 2008 року позивач здійснив таїнство вінчання із ОСОБА_3 , що підтверджується дублікатом свідоцтва вінчання. До 22 січня 2022 року позивач проживав із ОСОБА_3 однією сім`єю, а після її смерті залишився єдиним спадкоємцем першої черги за законом.

Між тим, наразі доступу до квартири АДРЕСА_1 позивач не має, оскільки відповідач та його дружина за участю інших невстановлених осіб замінили дверні замки, чим обмежили фізичний доступ до квартири. У подальшому можливості зайти до згаданої квартири позивачу не надавалося.

За вказаних обставин позивач ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 жовтня 2024 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мельник Ярослав Юрійович, просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтуванні позову, не надав належної їм правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представником ОСОБА_1 - адвокатом Мельником Я.Ю. подано заяву про розгляд справи без його участі. Судова колегія, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних мотивів.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 24 січня 2022 року.

До своєї смерті ОСОБА_3 була власницею нерухомого майна, а саме - квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №36956614 від 13.03.2024 та №363593415 від 29.01.2024.

З наведених інформаційних довідок вбачається, що підставою для набуття права власності значиться договір купівлі-продажу №1212 від 04.12.2006. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 12.02.2007, дата внесення запису - 12.02.2007.

Договір купівлі-продажу №1212 від 04.12.2006 укладений між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як продавцями та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як покупцем. За цим договором продавці зобов`язалися передати у власність покупцю спірну квартиру, а покупець зобов`язалася прийняти вказане майно та сплатити за нього обумовлену в пункту 4 цього договору грошову суму.

Відповідно до пункту 4 цього договору продаж квартири вчиняється за ціною 221 695 грн. 00 коп., що еквівалентно 43 900 доларів США за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору, який (курс) сторони погоджують для кінцевого розрахунку. Розрахунок між сторонами здійснюється з відстроченням платежу.

Згідно з пунктом 21 договору купівлі-продажу №1212 від 04.12.2006 покупець довела до відома продавців, а продавці взяли до уваги, той факт, що покупець у шлюбі не перебуває, і грошові кошти, що витрачаються покупцем на придбання квартири за цим договором не є спільною сумісною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю квартири, у тому числі й відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні.

04.12.2006 договір купівлі-продажу спірної квартири нотаріально посвідчено та проведено його державну реєстрацію, що підтверджується змістом цього договору, а також витягом з Державного реєстру правочинів №3256362 від 04.12.2006.

04.12.2006 між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за яким банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 33 000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 166 650 грн. 00 коп. за курсом НБУ на день укладення цього Договору. Підпунктом 1.4. передбачено, що кредит за цим договором є іпотечним.

04.12.2006 між акціонерним комерційний інноваційним банком «УкрСиббанк» як іпотекодержателем та ОСОБА_3 як іпотекодавцем укладено договір іпотеки №0, за яким предметом іпотеки була спірна квартира.

Як відображено в пункті 1 цього договору, право власності на предмет іпотеки виникне у іпотекодавця після укладення цього іпотечного договору на підставі договору купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Головко В.Є. 04.12.2006 за №1212, з моменту повного розрахунку за квартиру з продавцями - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Відповідно до підпункту 6.13. договору іпотеки №0 від 04.12.2006 Іпотекодавець довела до відома Іпотекодержателя, а Іпотекодержатель взяв до уваги той факт, що предмет іпотеки не є спільною сумісною власністю, оскільки на час його набуття (як і на день підписання цього правочину) Іпотекодавець не одружена, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на предмет іпотеки (його частку), в тому числі і відповідно до статей 65, 74, 97 Сімейного кодексу України, немає.

15.11.2008 позивач здійснив вінчання з ОСОБА_3 , що підтверджується дублікатом свідоцтва про вінчання б/н.

03.02.2022 приватним нотаріусом Парамоновим О.В. після смерті ОСОБА_3 заведено спадкову справу №3/2022.

Згадана спадкова справа заведена на підставі заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини б/н від 03.02.2022, котрий являється рідним братом померлої ОСОБА_3 , що сторонами не оспорюється та не заперечується.

Відповідно до довідки №60 від 07 березня 2024 року, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Житло-Сервіс», слідує, що за адресою АДРЕСА_1, станом на 22 січня 2022 року була зареєстрована гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також фактично проживав чоловік - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначає, що саме він є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_3 як її чоловік. Стверджує, що разом з померлою ОСОБА_3 вони проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. На підтвердження зазначеного позивачем надано суду свідоцтво про вінчання від 15.11.2008, довідку АТ «Укрсиббанк» від 01.10.2015, про виконання кредитних зобов`язань та вилучення запису з реєстру заборон/іпотеки, наявність спільних фотографій позивача та ОСОБА_3 , значну кількість оригіналів особистих документів померлої ОСОБА_3 , довідку №60 від 07 березня 2024 року, копії лікарського свідоцтва про смерть №43 від 24.01.2022, лист про видачу тіла ОСОБА_3 за підписом прокурора Ужгородської окружної прокуратури.

Окрім того, під час розгляду справи у суді першої інстанції було допитано свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які підтвердили, що позивач ОСОБА_1 проживав разом з ОСОБА_3 у спірній квартирі, проте спільних дітей не мали.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. Окрім того, вказував, що вимог про зміну черговості спадкування позивач не заявляв та обставин, які охоплюються предметом доказування у відповідній категорії справ, не доводив.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (частина 1 статті 1261 ЦК України).

За змістом статті 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 України).

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як одержання права на спадкування наступною чергою (частина друга статті 1258 ЦК України) та зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом.

Одержання права на спадкування наступною чергою стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом в межах певної черги, впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом, стосується першої-п`ятої черги.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 18 лютого 2019 року у справі №569/18047/17-ц, від 25 березня 2021 року у справі №195/707/19-ц.

Тобто, проживання позивача однією сім`єю без шлюбу зі спадкодавцем ОСОБА_3 не є підставою для виникнення у нього права на спадкування за законом у першу чергу, встановлення факту проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років (спадкування на підставі статті 1264 ЦК України - четверта черга) без зміни черговості не призведе до виникнення у позивача права на прийняття спадщини, оскільки у встановлений шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини звернувся спадкоємець другої черги - відповідач ОСОБА_2 .

Вимог про зміну черговості спадкування позивач не заявляв та обставин, які охоплюються предметом доказування у відповідній категорії справ, не доводив.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у задоволенні позову.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, колегія суддів не вбачає підстав повторно давати відповідь на ті самі аргументи заявника, при цьому колегія суддів враховує, що як, неодноразово зазначав ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року № 303А, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, § 2).

ЄСПЛ визначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23, ЄСПЛ).

З приводу посилання апелянта на невідповідність резолютивної частини рішення вимогам ст. 265 ЦПК України колегія суддів зазначає, що такі є необґрунтованими та безпідставними, оскільки така відповідає зазначеним вимогам, є чіткою та зрозумілою для осіб стосовно, яких вона ухвалена.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мельник Ярослав Юрійович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 09 травня 2025 року.

Головуючий:

Судді: