Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.04.2025 м. Бар Вінницької області

Барський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Питель О.В.,

за участі секретаря Іщук А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 125/36/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

за участі: представника позивача Мурис О.А.,

представника відповідача Шлапака В.С.,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

На обґрунтування позову зазначив, що 04.09.2017 вони з відповідачкою зареєстрували шлюб. На даний час у провадженні Хмельницького районного суду Хмельницької області знаходиться справа про розірвання вказаного шлюбу. Неповнолітніх дітей сторони не мають. 04.05.2018 відповідачка була зареєстрована як фізична особа-підприємець, статус ФОП відповідачки на даний час припинено. 10.05.2018 ОСОБА_1 було отримано у борг від ОСОБА_3 650000 гривень, що еквівалентно 25100 доларів США. Позика була отримана позивачем під час перебування у шлюбі з відповідачкою в інтересах сім`ї, та у подальшому була витрачена подружжям для провадження господарської діяльності ФОП ОСОБА_2 . Так, 17.05.2018 між відповідачкою та ТОВ «Ін-Тайм» був укладений договір комерційної концесії № 64, за умовами якого відповідачка приєдналася до Франчайзингової мережі «Ін-Тайм» та зобов`язалася: сплатити вступний платіж, погодити та підписати план-графік відкриття відділення, узгодити приміщення відділення, укласти договір оренди приміщення, провести за власний рахунок ремонтні роботи, облаштування інтер`єру, екстер`єру та технологічного оснащення відділення «Ін-Тайм». 17.05.2018 між ФОП ОСОБА_4 та відповідачкою був укладений договір купівлі-продажу відділення «Ін-Тайм» з товарно-матеріальними цінностями для ведення бізнесу: відділення Нова Ушиця, відділення Віньківці, відділення Бар, відділення Деражня, відділення Летичів, планове відділення Муровані-Курилівці. Згідно з даними акту виконаних робіт за вказаним договором, відповідачкою сплачено 400000 гривень. Відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 04.12.2023 права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження у відповідачки відсутні. Таким чином, на думку позивача, кошти, отримані ним у борг під час шлюбу, мали статус спільного майна подружжя, були витрачені на придбання відповідачкою нерухомого майна та обладнання для провадження господарської діяльності. У подальшому, вказане майно було відчужено відповідачкою без відома позивача. Зазначив, що у добровільному порядку поділ спільного майна провести не вдається, тому просив провести поділ спільного сумісного майна подружжя та стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію частини вартості його частки у праві спільної сумісної власності на відділення «Ін-Тайм» з обладнанням: Віньківці, Бар, Деражня, Летичів, планове відділення Муровані-Курилівці у розмірі 200000 гривень. Визнати кошти у сумі 650000 гривень, отримані за договором позики від 10.05.2018, спільним сумісним борговим зобов`язанням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Представник відповідачки подав до суду відзив, у якому зазначив, що відповідачка позовні вимоги не визнає, вважає їх незаконними і необґрунтованими, а відтак такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав. По-перше, 04.05.2018 відповідачка дійсно була зареєстрована як фізична особа-підприємець і на сьогодні статус ФОП припинено. Проте, джерелом коштів для провадження її господарської діяльності, а саме придбання 17.05.2018 за договором купівлі-продажу між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2 відділень «Ін-Тайм» з товарно-матеріальними цінностями для ведення бізнесу, були гроші, отримані ОСОБА_2 з продажу на початку травня 2018 року об`єкта нерухомості квартири, яка знаходиться у м. Бар Вінницької області. По-друге, звертає увагу суду на те, що про розписку, надану ОСОБА_1 разом з позовною заявою, їй нічого не відомо. Вказані кошти не використовувалися на потреби сім`ї. Вважає, що кошти, отримані у борг чоловіком, використані не в інтересах сім`ї, тому не можуть бути стягнуті з дружини солідарно на підставі ст. 65 СК України. Єдиним доказом отримання ОСОБА_1 грошових коштів у борг від ОСОБА_3 є розписка від 10.05.2018. У розписці, наданій суду ОСОБА_1 , про ціль позики або ж про згоду дружини взагалі не згадано. ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів, які б насправді підтвердили факт укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих коштів на потреби сім`ї, а тому, на думку представника відповідачки, вимога позивача щодо визнання коштів у сумі 650000 гривень спільним сумісним борговим зобов`язанням позивача та відповідачки не підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації 1/2 частини вартості його частки у праві спільної сумісної власності на відділення «Ін-Тайм» у розмірі 200000 гривень, то вважає її також необґрунтованою. Спірне майно було придбане ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі за гроші, отримані від продажу квартири, яка перебувала у особистій приватній власності відповідачки. Однак, важливим є той факт, що під час придбання відділень «Ін-Тайм» усе нерухоме майно було у власності інших осіб та використовувалось на правах оренди. Після банкрутства «Ін-Тайм» у 2020 році все інше майно було поглинуто витратами на оренду, а не відчужено відповідачкою без відома позивача, як стверджує ОСОБА_1 . Відділення «Ін-Тайм» з товарно-матеріальними цінностями для ведення бізнесу на загальну суму 400000 гривень були придбані позивачем та відповідачкою за взаємною згодою в інтересах сім`ї, про що ОСОБА_1 у позові не заперечує. Виходячи із наданих доказів, законодавчих приписів і правових висновків Верховного Суду щодо їх застосування, поділ відділень «Ін-Тайм» з обладнанням є неможливим через їх відсутність. Борг за розпискою, на думку представника відповідача, не може вважатися спільним сумісним борговим зобов`язанням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки позивачем не доведено, що кошти, отримані за договором позики, який був укладений 10.05.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , витрачені в інтересах сім`ї. Таким чином, представник відповідачки вважає, що у суду відсутні законні підстави для задоволення вимог позовної заяви ОСОБА_1 . У відзиві зазначив, що докази понесення судових витрат подасть протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, що викладені у позовній заяві. Просила задовільнити позов у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову. Просив відмовити у його задоволенні повністю з підстав, що викладені у відзиві.

У судовому засіданні за клопотанням представника позивача та за згодою позивача, у якості свідка був допитаний позивач ОСОБА_1 . У якості свідка позивач надав такі показання. Під час перебування у шлюбі позивач працював на різних посадах у правоохоронних органах, відповідачка хотіла займатися підприємницькою діяльністю, подружжя розглядало придбання відділень «Ін-Тайм». Близько місяця вивчали інформацію та робили розрахунки, вирішили, що, якщо кошти на придбання позичити, то приблизно за 8-10 місяців їх можна буде віддати. Вирішили позичити кошти. Тобто позика, про визнання якої спільним сумісним борговим зобов`язанням просить позивач у позові, була здійснена для придбання відділень «Ін-Тайм» та укладення договору комерційної концесії, тобто для відповідачки. Саме вона розпоряджалася коштами, сама використовувала дохід від роботи 6 відділень. Пізніше збанкрутіло Центральне відділення, борг, який отримував позивач, залишився не повернутий. Позивач також зазначив, що у той час ще оплачував навчання дітей. Щодо укладення договору придбання «Ін-Тайм» пояснив, що гроші передавав у Летичеві, при цьому були присутні власник та відповідачка.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 04.09.2007, що підтверджується даними копії повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Згідно з даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04.12.2023, ОСОБА_2 з 04.05.2018 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, станом на час формування витягу, - статус фізична особа-підприємець припинено.

Відповідно до даних копії розписки від 10.05.2018, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 у борг суму у розмірі 650000 гривень, що еквівалентно 25100 доларів США, які зобов`язався повернути протягом п`яти років, при цьому сплачуючи відсотки у розмірі 10 % у гривні від вказаної суми - 650000 гривень. Кошти зобов`язався повернути до 10.05.2023. Під час судового засідання було оглянуто оригінал поданої розписки, який надала представник позивача. Копія, яка долучена до позовної заяви відповідає оригіналу.

17.05.2018 між ОСОБА_2 та ТОВ «Ін-Тайм» був укладений договір комерційної концесії № 64, за умовами якого ОСОБА_2 приєдналася до Франчайзингової мережі «Ін-Тайм» та зобов`язалася: сплатити вступний платіж, погодити та підписати план-графік відкриття відділення, узгодити приміщення відділення, укласти договір оренди приміщення, провести за власний рахунок ремонтні роботи, облаштування інтер`єру, екстер`єру та технологічного оснащення відділення «Ін-Тайм».

17.05.2018 між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу відділення «Ін-Тайм» з товарно-матеріальними цінностями для ведення бізнесу: відділення Нова Ушиця, відділення Віньківці, відділення Бар, відділення Деражня, відділення Летичів, планове відділення Муровані-Курилівці. Загальна ціна товару, що продається, за цим договором - 400000 гривень.

Згідно з даними копії акту виконання договору купівлі-продажу від 17.05.2018, ФОП ОСОБА_4 передала відділення «Ін-Тайм» з товарно-матеріальними цінностями для ведення бізнесу у містах відповідно до п. 3 вказаного вище договору на загальну суму 400000 гривень, а ФОП ОСОБА_2 прийняла вказані вище відділення і здійснила оплату продавцеві у сумі 400000 гривень.

Відповідно до даних інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 356946507 від 04.12.2023, права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження у ОСОБА_2 відсутні.

На виконання вимог ухвали Барського районного суду Вінницької області від 13.05.2024 про витребування доказів за клопотанням представника відповідачки, приватний нотаріус Жмеринського районного нотаріального округу Вінницької області Лобода С.Л. надав суду повідомлення № 27/01-16 від 03.06.2024 про те, що ним у період з 01.01.2017 по 31.12.2018 договори купівлі-продажу нерухомого майна за участю сторони договору - ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), не посвідчувалися.

На спростування доводів позивача ОСОБА_1 про отримання ним у борг 650000 грн для придбання спільного бізнесу, а також, що у вказаний період він не подавав будь-яких звітностей та декларацій, представник відповідачки долучив копії витягів з декларацій позивача ОСОБА_1 за 2016, 2017, 2019 роки.

Дослідивши подані докази та заслухавши позиції сторін, суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюють такі норми права.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Вирішуючи чи підлягає задоволенню позовна вимога про визнання коштів, отриманих позивачем за договором позики (на підставі розписки), спільним борговим зобов`язанням подружжя, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При виборі і застосуванні норм права до правовідносин у даній справі суд ураховує висновок Верховного Суду, що сформований у постанові від 18.07.2018 у справі № 477/1891/14-ц, згідно з яким Верховний Суд вказав таке.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя може виключатися в разі набуття такого майна за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (частина перша статті 66 СК України).

Виходячи зі змісту зазначеної статті, домовленість про порядок користування спільним майном подружжя може бути досягнута в усній, простій письмовій або письмовій нотаріальній формах.

Домовленість подружжя про встановлення порядку користування майном є лише попереднім договором про поділ майна.

Згідно із частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Судами у справі № 477/1891/14-ц встановлено, що за час шлюбу сторони придбали будинок та автомобіль, а також отримали кредит за кредитним договором на придбання нерухомого майна і за рахунок кредитних коштів побудували спірний будинок. Кредитні зобов`язання не виконанні, оскільки строк їх виконання не настав. Тому Верховний Суд вказав, серед іншого, що грошові зобов`язання за кредитним договором є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки вони виникли в інтересах сім`ї, та не виконані.

У постанові КЦС ВС від 18.07.2018 у справі № 308/13831/15-ц (стягнення боргу за договором позики солідарно з подружжя), Верховний Суд зазначив, що виходячи із системного тлумачення норм права, в контексті встановлених судами обставин справи, для визначення солідарного характеру обов`язків дружини щодо повернення боргу за договором позики з`ясуванню підлягає питання, чи укладено такий договір її чоловіком в інтересах сім`ї. Як встановлено апеляційним судом, що у заяві від 13.01.2014, посвідченій приватним нотаріусом відповідачка визначила, що договір позики відповідає інтересам сім`ї. Підписуючи наведену заяву, відповідачка підтвердила, що договір позики від 13.01.2014 укладено її чоловіком в інтересах сім`ї, а тому Верховний Суд дійшов переконання, що апеляційний суд обґрунтовано вирішив стягнути заборгованість солідарно з обох з подружжя.

Суд також ураховує висновок щодо застосування відповідних норм права, що викладений у постанові Верховного Суду № 462/2589/14 від 27.07.2022, де викладено таке.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (стаття 3 Сімейного кодексу України).

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (стаття 21 СК України).

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин першої, другої статті 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин, як правило, не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Тож той з подружжя, хто укладає договір позики (отримує кошти у позику), не розпоряджається спільним майном подружжя, він виступає учасником зобов`язальних правовідносин.

Подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26.09.2018 у справі № 713/285/2012, від 14.04.2022 у справі № 646/3916/19.

Отже закон чітко передбачає особисту відповідальність за зобов`язаннями одного з подружжя, однак надає можливість спростування вказаної презумпції, якщо судом буде встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Вирішуючи, чи підлягає задоволенню позовна вимога про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача компенсації частини вартості його частки у праві спільної сумісної власності на відділення «Ін-Тайм» з обладнанням у розмірі 200000 грн, суд виходить з такого.

У постанові Верховного Суду 19.02.2020 у справі № 279/6459/14-ц, сформовано такий правовий висновок. Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Оцінюючи подані сторонами докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У свою чергу предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77 ЦПК України).

Оцінюючи докази щодо відповідності критерію допустимості, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом, та ураховує, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Вирішуючи питання достатності поданих доказів, суд виходить з того, що відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; а питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На виконання положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З огляду на викладене, предметом доказування у даній справі є належність майна до спільної сумісної власності подружжя, а також те, що борг, про який вказує позивач, є таким зобов`язанням, що виникло в інтересах сім`ї.

Оцінюючи наявні у справі докази через призму наведених вище процесуальних норм права та ураховуючи висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд дійшов такого.

У даній справі позивач довів, що під час шлюбу між ТОВ «Ін-Тайм» та ОСОБА_2 було укладено договір комерційної концесії № 64 від 17.05.2018, предметом якого є об`єкти інтелектуальної власності, а також договір купівлі-продажу відділень «Ін-Тайм» з товарно-матеріальними цінностями між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2 .

На підтвердження наявності боргу подружжя позивачем подано розписку, яка датована 10.05.2018.

Однак суд вважає, що позивачем не доведено, що правовідносини за зобов`язаннями мали місце (що позивач дійсно отримував кошти у кредит), та що вказані зобов`язання були в інтересах сім`ї, а також не доведено, що кредитні зобов`язання не виконані, оскільки строк їх виконання настав 10.05.2023 (позивач подав позов до суду 08.01.2024, а рішення про розірвання шлюбу набрало законної сили 28.01.2025), а також у позивача, який вказаний боржником у розписці, наявний оригінал боргової розписки, що додатково свідчить про те, що борг був погашений.

Вказаний висновок суду підтверджується також даними декларацій ОСОБА_1 , як особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016, 2017 та 2019 роки. Згідно з даними декларацій за 2016-2017 роки у позивача відсутні будь-які фінансові зобов`язання, у 2019 році позивачем задекларовано фінансове зобов`язання кредит у розмірі 20000 грн, що виникло 10.02.2019. Позивач послідовно з 2016 року декларує грошові активи як спільне майно подружжя, - 15000 доларів США, у 2017 році 17000 доларів США, у 2019 25000 доларів США, звідки можна зробити висновок, що у зв`язку з укладенням ОСОБА_2 у 2018 році договору комерційної концесії та придбання відділень «Ін-Тайм», спільні заощадження подружжя не зменшувалися, а боргові зобов`язання у вигляді 650000 грн не відображені у декларації.

Оцінюючи доказ - пояснення позивача у якості свідка, який був допитаний під час судового засідання, суд вважає, що вказаний доказ є недостатнім для доведення обставин (отримання позивачем у борг 650000 грн, використання цих коштів в інтересах сім`ї, укладення договору комерційної концесії та придбання за ці кошти відділень «Ін-Тайм»), на які посилається позивач.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено отримання у борг 650000 грн, тим паче, що дане зобов`язання виникло в інтересах сім`ї.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання коштів у сумі 650000 грн спільним сумісним борговим зобов`язанням сторін у справі, - не підлягає задоволенню.

Під час судового засідання також не було доведено, що відділення «Ін-Тайм» були придбані за кошти, що належали подружжю, оскільки згідно з позицією позивача, відділення «Ін-Тайм» були придбані саме за кошти, отримані ним у борг від ОСОБА_3 . Крім того, сам позивач вказував, що відділення «Ін-Тайм» збанкрутіли ще під час шлюбу, тому вимога про компенсацію частини вартості частки позивача у праві спільної сумісної власності на відділення «Ін-Тайм» не підлягає задоволенню.

Відповідачка, як на підставу своїх заперечень проти позову вказувала, що кошти на укладення договору комерційної концесії та придбання відділень «Ін-Тайм» були її особистою власністю, оскільки отримані від продажу квартири, яка була її особистою власністю. Однак, наведені обставини також не доведені жодними доказами.

Позивачем не було доведено, що відповідачка продала відділення «Ін-Тайм» без відома позивача.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено обставини щодо належності спірного майна до спільної сумісної власності подружжя, а також про те, що борг, про який вказує позивач, є таким зобов`язанням, яке виникло в інтересах сім`ї.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що подані позивачем докази на підтвердження обставин, на які він посилається, не відповідають критерію достовірності та достатності, не дають суду підстав для висновку про наявність порушеного права позивача, тому у позові ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача слід залишити за ним.

На підставі викладеного і керуючись ст. 12, 13, 81, 263-265, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Судові витрати позивача залишити за позивачем.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складання до Вінницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складено 21.04.2025, у зв`язку з перебуванням головуючого судді у нарадчій кімнаті у кримінальному провадженні № 125/3/25 з 10.04.2025 по 15.04.2025.

Суддя