ПОСТАНОВА

Іменем України

09 травня 2025 року м. Кропивницький

справа № 405/6303/24

провадження № 22-ц/4809/708/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Дуковський О.Л., Письменний О.А.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 січня 2025 року (суддя Шевченко І. М.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») звернулось до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 67238,18 грн, з яких: сума кредиту 16830,85 грн, сума процентів за користування кредитом 30311,53 грн, нараховані позивачем проценти за 60 календарних днів 20095,80 грн. Також просить відшкодувати за рахунок відповідача понесені судові витрати, що складаються із судового збору та 10000,00 грн витрат на правову допомогу.

В обґрунтування позову вказує, що31 серпня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі - ТОВ «Авентус Україна», Кредитор) та ОСОБА_1 (Позичальник) за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено електронний договір про надання споживчого кредиту № 7021122 (далі Кредитний договір). Відповідно до п.п. 1.3., 1.4. Кредитного договору сума кредиту (загальний розмір) складає 17000,00 грн; строк кредиту - 360 днів. Сторонами Кредитного договору також погоджено розмір процентів за користування кредитними коштами та порядок їх сплати Позичальником.

Зазначає, що ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за Кредитним договором виконало та надало Позичальнику кредит у сумі 17000,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача. Однак, відповідач свої зобов`язання перед Кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів належним чином не виконав, сплативши заборгованість лише частково. Зауважує, що позивачем нараховано проценти за 60 календарних днів у межах строку Кредитного договору у сумі 20095,80 грн.

27 травня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» (Фактор) укладено договір факторингу №27.05/24-Ф (далі - Договір факторингу), згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги до Позичальника за Кредитним договором.

Стверджує, що станом на дату звернення до суду з позовом у даній справі заборгованість відповідача за Кредитним договором складає 16830,85 грн - тіло кредиту, 30311,53 грн - нараховані проценти, 20095,80 грн нараховані позивачем проценти за 60 календарних днів, всього 67238,18 грн.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 січня 2025 року позов ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором № 7021122 від 31 серпня 2023 року у розмірі 67 238,18 грн, а також 10 000,00 грн витрат на правову допомогу та 2 422,40 грн судового збору.

Задовольняючи у повному обсязі вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що після прийняття відповідачем умов Кредитного договору з ним було укладено електронний Кредитний договір, який був підписаний відповідачем у відповідності до вимог Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «С2350», після чого відповідач отримав кредит в сумі 17 000,00 грн на свою платіжну карту. Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед кредитором 27 травня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», як фактором, було укладено договір факторингу № 27.05/24-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за Кредитним договором.

Судом зазначено, що відповідно до укладеного договору факторингу ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» перейшло право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором. Заборгованість за кредитним договором відповідача склала: сума кредиту -16 830,85 грн, сума процентів за користування кредитом - 30 311,53 грн, нараховані позивачем проценти за 60 календарних днів - 20 095,80 грн, всього - 67 238,18 грн.

За встановлених у справі фактичних обставин, місцевий суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Також суд виснував, що понесені позивачем судові витрати по оплаті витрат на правову допомогу підтверджені належними доказами, а тому підлягають стягненню з відповідача.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що наявний у матеріалах справи договір позики у вигляді паперової копії було створено у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та те, що він підписувався електронним підписом уповноваженою особою. Наголошує, що ОСОБА_1 не укладав договір позики у редакції, що наведена представником позивача, відповідно не погоджував процентну ставку та інші умови кредитування. Вважає, що наведене вказує на неукладеність правочину та ігнорування судом першої інстанції цієї обставини.

Також вказує, що вимога про сплату відсотків, які явно завищені, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Зважаючи на викладене, просить зменшити розмір відсотків щонайменше до розміру заборгованості за тілом кредиту, оскільки надмірні відсотки, на які відповідач не міг розраховувати, призведуть до скрутного матеріального становища позичальника та надмірного збагачення кредитора.

Вважає відсутніми правові підстави для стягнення нарахованих позивачем процентів у сумі 20095,80 грн, оскільки кредитор має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитним коштами лише у межах погодженого сторонами у договорі строку кредитування.

Звертає увагу, що на підтвердження факту переходу прав вимоги від первісного кредитора позивачем не надано належних доказів. Також вважає недоведеним факт перерахування йому кредитних коштів.

Щодо витрат на правову допомогу стверджує, що з наявних у матеріалах справи документів не вбачається, що гонорар адвоката взагалі стосується надання правової допомоги у справі щодо стягнення заборгованості конкретно з нього, оскільки надані документи можуть стосуватися будь-якої іншої справи за позовом ТОВ «ФК «Фінтраст Україна».

Короткий зміст заперечень на апеляційну скаргу

У поданому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда у даній справі без змін, а подану відповідачем апеляційну скаргу без задоволення. Повідомляє, що ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» змінено найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (далі ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал») та просить здійснити заміну найменування позивача. Крім того, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у апеляційній інстанції у розмірі 8000,00 грн.

Мотивуючи свої заперечення проти доводів апеляційної скарги, позивач наполягає на укладеності Кредитного договору між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем. Наголошує, що відповідачем на підтвердження укладення Кредитного договору було здійснено платежі - часткову оплату на рахунок кредитора. Звертає увагу, що ТОВ «Авентус Україна» не є банківською установою, а тому позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може. Крім того, платіжна банківська картка містить захищені та притаманні лише конкретній особі обов`язкові реквізити, які дають змогу ідентифікувати платіжну систему та емітента. Надання Кредитору відомостей щодо захищеного номера банківської карти для здійснення переказу грошових коштів, які відомі лише відповідачу, свідчить що попередньо (до зарахування коштів), сторонами були узгоджені всі істотні умови договору, у тому числі і спосіб здійснення перерахування кредитних коштів відповідно до умов кредитного договору.

Наголошує, що сума заборгованості за Кредитним Договором розрахована у відповідності до картки обліку договору від «Авентус Україна». Позивачем нараховано проценти за 60 календарних днів (27.05.2024 - 25.07.2024) в межах строку договору відповідно до наступного розрахунку: 16830,85 грн х 1,99% = 334,93 грн х 60 календарних днів = 20095,80 грн. Стверджує, що у даному випадку, нараховані відсотки за Кредитним договором є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту.

Вважає, що право позивача на стягнення заборгованості з Відповідача підтверджено належними та допустимими доказами, що і встановив суд першої інстанції.

Також зазначає, що позивачем документально підтверджено та доведено понесені витрати на правову допомогу, а тому у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат. Крім того, позивачем надано орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи в апеляційній інстанції, розмір яких складає 8000,00 грн (а.с. 180-187).

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 25 лютого 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 січня 2025 року; відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою та встановлено строк для подання відзиву.

26 лютого 2025 року закінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

На підставі відповідних наказів голови Кропивницького апеляційного суду у період з 12 травня по 14 травня 2025 року та з 15 травня по 16 травня 2025 року суддя Письменний О.А. член колегії з розгляд уданої справи знаходився у відпустці, а у період з 14 травня по 19 травня 2025 року у відпустці перебувала головуючий суддя у даній справі Дьомич Л.М.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 496/1332/18 (провадження № 61-559св21) зазначив, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За правилами ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, з урахуванням того, що розгляд даної справи здійснювався у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення, а саме 9 травня 2025 року.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31 серпня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі - ТОВ «Авентус Україна», товариство, Кредитор) та ОСОБА_1 (Позичальник, споживач) за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено електронний договір про надання споживчого кредиту № 7021122 (далі Кредитний договір, а.с. 24-34, 36-39). Укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через Веб-сайт або Мобільний додаток «CreditPlus». Електронна ідентифікація споживача здійснюється при вході споживача в Особистий кабінет, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону споживача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. При цьому, споживач самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Веб-сайту /ІТС товариства (п. 1.1. Кредитного договору).

Відповідно п.п. 1.2., 1.3. Кредитного договору на умовах, встановлених договором, товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та викоанти інші обобвязки, передбачені договором. Сума кредиту (загальний розмір) 17000,00 грн.

Пунктом 1.4. Кредитного договору передбачено, зокрема, строк кредиту - 360 днів; періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. У споживача відсутнє право продовжувати строк кредитування або строк виплати кредиту, встановлених договором, на підставі звернення до товариства у паперовій формі або в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора.

Стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4. цього договору (пп. 1.5.1. п. 1.5. Кредитного договору).

Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 .

Згідно з п.п. 2.4., 2.5. Кредитного договору, кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно з п. 2.1 договору; кредит вважається погашеним в день отримання товариством коштів в погашення заборгованості за кредитом.

Для підписання Кредитного договору відповідачем було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором «С2350».

27 травня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» (Фактор) було укладено договір факторингу № 27.05/24-Ф (далі Договір факторингу, а.с. 125-144), відповідно до умов п. 1.2. якого перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованості та набуває відповідні права вимоги.

Акт прийому- передачі реєстру боржників за Договором факторингу підписано сторонами цього договору 27 травня 2024 року (а.с. 143).

Відповідно до витягу з реєстру боржників від 27 травня 2024 року до Договору факторингу ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло право грошової вимоги до відповідача у розмірі 47142,38 грн, з яких: 16830,85 грн - заборгованість за основою сумою боргу, 30311,53 грн - заборгованість за відсотками (а.с. 42).

27 травня 2024 року ТОВ «Авентус Україна» на електронну адресу відповідача направило лист, яким повідомило про зміну кредитора у зобов`язанні та про те, що усі платежі у погашення заборгованості за Кредитним договором необхідно здійснювати на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» за наведеними у листі реквізитами (а.с. 40).

Листом від 12 червня 2024 року № 20240612-3а Товариство з обмеженою відповідальністю «Пейтек Україна» повідомило ТОВ «Авентус Україна» про успішне перерахування коштів від ТОВ «Авентус Україна», зокрема, 31 серпня 2023 року 12:01:06 на платіжну картку НОМЕР_1 у сумі 17000,00 грн (а.с. 90-93).

З картки обліку договору (розрахунку заборгованості), виконаного ТОВ «Авентус Україна», вбачається, що 28 вересня 2023 року відповідачем здійснено часткову оплату заборгованості за Кредитним договором на рахунок первісного кредитора у розмірі 5074,50 грн, які були спрямовані на оплату тіла кредиту у розмірі 169,15 грн та оплату процентів за користування грошовими коштами у розмірі 4905,35 грн (а.с. 41а-41й).

Згідно з розрахунком, наведеним у позовній заяві, позивачем здійснено нарахування процентів за користування кредитом за період з 27 травня 2024 року по 25 липня 2024 року (60 календарних днів) у сумі 20095,80 грн (а.с. 5).

Рішенням №251124/1 єдиного учасника ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» від 25 листопада 2024 року змінено найменування ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» на нове найменування Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал». Реєстраційні дії щодо зміни найменування позивача проведені державним реєстратором Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації Мельник І.В. 10 грудня 2024 року, що підтверджується відповідною Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань №010062201 від 10 грудня 2024 року (а.с. 193-194).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону відповідає у повній мірі.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що принцип юридичної сили електронного правочину найбільш повно відображається у вимогах щодо форми правочину. Це підтверджується закріпленими на рівні міжнародних документів правовими нормами: ч. 1 ст. 8 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про використання електронних повідомлень у міжнародних договорах - повідомлення або договір не можуть бути позбавлені дійсності або позовної сили лише на тій підставі, що вони складені у формі електронного повідомлення; ст. 5 Типового закону про електронну торгівлю Комісії Організації Об`єднаних Націй з права міжнародної торгівлі - інформація не може бути позбавлена юридичної сили, дійсності або позовного захисту лише на тій підставі, що вона складена у формі повідомлення даних.

Аналогічна норма міститься й у ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»: юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З указаного вбачається, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У справі, що переглядається, встановлено, що Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна» розміщені на сайті https:/creditplus.ua/ru/documents, тобто перебувають у загальному доступі для ознайомлення всіх зацікавлених осіб і є публічною офертою Товариства до укладення договору.

Отже, послідовність дій щодо акцептування пропозиції укласти електронний договір чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію.

Таким чином, виконавши послідовно дії в інформаційній системі, яку використовує ТОВ «Авентус Україна», вважається, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.

Завершальним етапом укладення Кредитного договору є його підписання сторонами.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц.

У даній справі Кредитний договір підписано Позичальником шляхом введення одноразового ідентифікатора (одноразового пароля) «С2350».

Колегією суддів враховано, що без здійснення входу на сайт ТОВ «Авентус Україна» та без введення відповідачем одноразового ідентифікатора, що означає підписання електронного повідомлення про прийняття пропозиції (акцепту), Кредитний договір між Позичальником і відповідачем не був би укладеним.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 , від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі №234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі №234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.

З урахуванням викладеного, встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачем, Кредитний договір не був би укладений сторонами, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду також доводи скаржника щодо недоведеності позивачем отримання відповідачем кредитних коштів.

Так, з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі № 500/6150/14.

Відповідно до положень с. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Разом з тим, заперечуючи факт отримання коштів за Кредитним договором, відповідач такий договір у судовому порядку не оспорював, про його неукладеність не заявляв, а також у відповідному судовому провадженні не стверджував про відсутність зобов`язань за таким договором. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні, стороною відповідача до суду не надані.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.

Колегією суддів враховано, що відповідач не спростував того, що він отримав кошти за Кредитним договором, а лише послався на недоведеність таких фактів позивачем.

У контексті викладеного, колегія суддів звертає увагу також на те, що до предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.

Колегією суддів зважено на те, що відповідач не надав жодного доказу, який би спростовував доводи позивача про те, що він отримав кошти за Кредитним договором.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано вважав встановленим факт отримання відповідачем коштів за Кредитним договором.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконав, у результаті чого утворилась заборгованість у розмірі пред`явленої до стягнення суми.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

За встановлених у даній справі обставин часткової сплати відповідачем заборгованості за Кредитним договором, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо невизнання скаржником факту отримання ним кредитних коштів.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконав, кредитні кошти у межах встановлених строків кредитування не повернув, відсотки за користування кредитними коштами не сплатив.

Апеляційним судом відхиляються як необґрунтовані доводи апеляційної скарги щодо неправомірного нарахування процентів за користування кредитом.

Так, матеріали справи свідчать, що нарахування процентів за період з 31 серпня 2023 року по 26 травня 2024 року у сумі 30311,53 грн здійснено ТОВ «Авентус Україна» відповідно до умов Кредитного договору, у межах строку кредитування та з урахуванням здійсненої відповідачем часткової сплати заборгованості за договором.

Також апеляційним судом враховано, що нарахування процентів за користування кредитом у сумі 20095,80 грн здійснено позивачем за передбаченою Кредитним договором процентною ставкою та за період з 27 травня 2024 року по 25 липня 2024 року, тобто у межах визначеного Кредитним договором строку кредитування.

Заявлене у апеляційній скарзі прохання відповідача про зменшення розміру нарахованих процентів за користування кредитом до суми основної заборгованості за Кредитним договором не ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому не може бути задоволене судом.

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Колегією суддів зважено на те, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися, а також зважати на обсяг взятих на себе зобов`язань за таким договором.

У даному випадку, укладаючи Кредитний договір, сторони погодили усі його істотні умови, у тому числі вид, розмір процентної ставки, порядок її нарахування, строк кредитування. Відповідачем не спростовано, що при укладенні Кредитного договору він діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов Кредитного договору відповідач отримав кредитні кошти, користувався ними для задоволення вланих потреб, а також частково виконав зобов`язання з їх повернення та сплати відсотків.

Враховуючи наведене, не заслуговують на увагу доводи скаржника щодо несправедливості вимоги позивача про стягнення нарахованих відсотків за Кредитним договором, оскільки така вимога ґрунтується на умовах, з якими, укладаючи договір, погодився відповідач.

Решта доводів скаржника, викладених в апеляційній скарзі, не спростовують відповідних обґрунтованих та правомірних висновків місцевого суду, а зводяться до власного суб`єктивного розуміння як спірних правовідносин, так і їх нормативно-правового регулювання. Так, скаржником не враховано, що учасниками спірних правовідносин з відповідачем є не банки, а фінансові установи, нормативно-правове регулювання діяльноситі яких має свої особливості, зокрема, що стосується оформлення первинної документації щодо надання кредитних коштів позичальнику.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги також і в частині покладення на відповідача витрат позивача на правову допомогу у суді першої інстанції. Так, обґрунтовуючи свої доводи у відповідній частині, скаржник посилався на те, що матеріали справи не містять доказів того, що сплачений позивачем гонорар адвокату у сумі 10000,00 грн стосується надання правової допомоги щодо стягнення заборгованості конкретно з ОСОБА_1 .

Водночас, чинне законодавство України, що регулює відповідні правовідносини, не містить застережень щодо обов`язкового зазначення номеру судової справи, прізвища, імені та по батькові боржника тощо у договорі про надання правової допомоги чи інших документах, що надаються на підтвердження виконання адвокатом зобов`язань за таким договором.

У контексті викладеного, апеляційним судом враховано, що клопотання про зменшення витрат на правову допомогу з підстав, визначених процесуальним законом, відповідач до суду першої інстанції не заявляв.

Таким чином, визначені процесуальним законом підстави для зміни або скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

За викладеного, у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.

Водночас, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення заявлених позивачем у відзиві на апеляційну скаргу клопотань про витребування доказів та про здійснення заміни найменування позивача.

Зокрема, клопотанням позивача про витребування доказів обґрунтоване тим, що у зв`язку з неможливістю самостійно надати докази підтвердження належності банківської картки відповідачу, позивачем разом із позовною заявою було подано клопотання про витребування доказів в АТ КБ «ПриватБанк». Оскільки місцевий суд дане клопотання не розглянув, позивач просить апеляційний суд клопотання про витребування доказів задовольнити.

Колегія суддів відмовляє у задовленні вказаного клопотання у зв`язку з його необґрунтованістю. Так розгляд клопотань, що були заявлені стороною до суду першої інстанції, проте не розглянуті останнім, не є процесуальним обов`язком суду апеляційної інстанції. До того ж, позивачем не враховані процесуальні особливості апеляційного розгляду справи, що визначені ЦПК України, зокрема, те, що дана справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

Також є необґрунтованим клопотання позивача про здійснення заміни найменування, оскільки зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва у зв`язку з відсутністю нового учасника цивільних відносин, якому мають перейти права та обов`язки особи, яка вибула, та юридичної незмінності правопопередника - учасника цивільних відносин, який вибуває зі складу учасника цивільного відношення.

Разом з тим, зміна найменування позивача врахована апеляційним судом під час апеляційного розгляду справи.

Вирішуючи питання розподілу витрат на правову допомогу адвоката, що надавалась позивачу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить із наступного.

Представництво інтересів позивача у Кропивницькому апеляційному суді здійснювалось адвокатом Крюковою Мариною Володимирівною на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АН №1589431 від 27 грудня 2024 року (а.с. 192).

Правнича (правова) допомога ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» у даній справі надавалась адвокатом Крюковою Мариною Володимирівною на підставі договору про надання правової допомоги від 07 липня 2022 року № 07/07-2022 (далі Договір, а.с. 195-196), за умовами якого предметом Договору, зокрема, є: надання Клієнту правової допомоги, інформації, юридичної допомоги, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу його діяльності в будь-якому статусі; встановлення обставин справи, збір та аналіз доказів та документів, формування правової позиції, складення та подання позовних заяв, клопотань, заяв, заперечень, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів Клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво інтересів Клієнта у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, а також при виконанні рішень. Наданні правової допомоги здійснюється у наступних формах: 1) консультації, правова допомога, юридична допомога; 2) складення позовних заяв, клопотань, заяв, відповідей на відзив, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) представництво інтересів у судах, інших державних органах та органах місцевого самоврядування; 4) реєстрація суб`єктів господарської діяльності; 5) проведення аудиту; 6) розробка та правовий аналіз договорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності Клієнтом; 7) захист від протиправних дій посадових осіб органів державної влади; 8) інші види послуг, які пов`язані з виконанням Договору.

Відповідно до умов розділу 3 Договору оплата за надані послуги складається з суми вартості послуг, зазначених у рахунку-фактурі. Розмір оплати не залежить від досягення чи недосягнення Адвокатом позитивного результату, якого бажає Клієнт; сума оплати подвоюється у разі надання Адвокатом послуг Клієнту у неробочий час, вихідні та святкові дні. До гонорару не включаються фактичні витрати, необхідні для виконання Договору. Факт наданих послуг підтверджується звітом про надання правової допомоги. Пдітсавою для оплати є рахунок-фактура. Клієнт здійснює оплату за надані послуги у день отримання рахунку-фактури шляхом безготівкового перерахування коштів на розрахунковий рахунок.

Підписанням 10 березня 2025 року звіту про надання правової допомоги Адвокат та Клієнт підтвердили надання позивачу правової допомоги, яка полягала у правовій експертизі документів, складенні та поданні відзиву на апеляційну скаргу та погодили, що вартість наданої правової допомоги складає 8000,00 грн (а.с. 210).

Копією платіжної інструкції від 10 березня 2025 року № 4313 підтверджується здійснення позивачем оплати у погодженій сумі за надані Адвокатом послуги (а.с. 221).

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (ч.ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України).

Як визначено у ч.ч. 1 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результати розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Дослідивши надані докази, оцінивши їх на предмет підтвердження понесення позивачем заявлених витрат, апеляційний суд зважає на наступне.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

У постановах від 18 березня 2021 року у справі № 910/15621/19 та від 28 квітня 2021 року у справі № 910/12591/18 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, визначеними ч.ч. 3-5, 9 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 3-5, 9 ст. 141 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні здійснених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи те, чи були вони фактично здійснені, а також їх необхідність. При цьому суд, визначаючи суму відшкодування, має послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Таким чином,вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені до відшкодування, з урахуванням того, чи були такі витрати здійснені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час і неспівмірність порівняно з ринковими цінами.

Зваживши на викладене, апеляційним судом враховано, що справа, яка переглядається, не є складною. Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором. Судова практика у даній категорії спорів є усталеною та не потребує значного часу та зусиль для дослідження. До того ж, у суді апеляційної інстанції правова позиція позивача залишалася незмінною, не потребувала уточнення та додаткового обґрунтування.

Колегією суддів взято до уваги, що правова позиція й аргументація представника позивача у цій справі були послідовними та не мали процесуальних складнощів, зокрема, щодо спростування заперечень відповідача проти заявленого позову та поданої апеляційної скарги, а тому, на переконання апеляційного суду, вартість правової допомоги у сумі 8000,00 грн, яка фактично полягала у складенні відзиву на апеляційну скаргу, є очевидно завищеною та не співмірною ні зі складністю справи, ні з часом, який міг бути витрачений професіоналом у галузі права на підготовку та подання одного процесуального документу незначної складності.

Відповідно до викладеного вище, беручи до уваги критерії співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, апеляційний суд дійшов висновку, що розмір понесених позивачем витрат на послуги адвоката у суді апеляційної інстанції, які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, необхідно обмежити сумою у розмірі 5000,00 грн.

Зазначене обмеження відповідатиме критерію розумної необхідності судових витрат для конкретної справи.

Таким чином, оскільки апеляційним судом відмолено у задоволенні апеляційної скарги відповідача, останнім мають бути відшкодовані понесені позивачем у ході апеляційного розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 5000,00 грн.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 січня 2025 року, - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінтраст Капітал» витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 5000,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний