КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/6807/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А.,розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києвавід 26 листопада 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року позивач звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтований тим, що відповідачі є власниками кв. АДРЕСА_1 та з 25 січня 2006 року між позивачем та ОСОБА_1 , як власником особового рахунку № НОМЕР_1 , було укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду.

В подальшому між позивачем та ОСОБА_1 17 квітня 2013 року укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, проте після підписання останній повів себе неадекватно вирвавши останні сторінки договору, де містилися підписи сторін, з рук бухгалтера і зник у невідомому напрямку, таким чином у позивача залишилася лише перша сторінка договору.

ОСОБА_1 щомісячно сплачує платежі за надані послуги, проте за неактуальними тарифами, при цьому про підвищення вартості наданих послуг відповідача було повідомлено під час підписання договору.

Внаслідок неналежного виконання своїх обов`язків за договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території у відповідачів виникла солідарна заборгованість за надані послуги за новими тарифами у розмірі 12 968,12 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив після уточнення позовних вимог стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 12 187,04 грн, а також 543,95 грн встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми у розмірі 237,13 грн, що загалом становить 12 968,12 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києвавід 26 листопада 2024 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» суму заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 12 968,12 грн.

Стягнуто у рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин, які мають важливе значення для її розгляду, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції належним чином не повідомив відповідачів про розгляд даної справи, що позбавило останніх можливості прокоментував ати позовну заяву, надати свої пояснення (відзив), подати заперечення щодо позовної заяви та розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження.

В апеляційній скарзі звернуто увагу на те, що матеріали справи не містять доказів належного інформування відповідачів про подачу позову та відкриття провадження у даній справі.

В апеляційній скарзі відповідачі вказують на те, що останні щомісяця переплачували за надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, однак суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, свого розрахунку заборгованості за надані послуги не зробив та дійшов хибного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звертають увагу апеляційного суду на те, що розпорядження КМДА №1221 від 29 грудня 2010 року «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та їх структури», на яке послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, на підставі якого позивач склав свій розрахунок, постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 березня 2014 року у справі № 2-а-118/11 (провадження № 2-а/761/4/2014), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2014 року, визнано незаконним і нечинним з моменту прийняття.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва право власності на житло від 11 травня 2006 року № 86 виданого ГУЖЗ КМДА квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3

25 січня 2006 року між КП з експлуатації і ремонту житлового фонду в особі директора Архіменко В.А. та ОСОБА_1, який діяв на підставі ордеру №01081 від 05 квітня 2005 року, укладено договір найму житла в будинках державного і комунального фонду, на підставі якого наймодавець надає наймачу та його членам сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у безстрокове користування квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому в заключних умовах вказаного договору зазначено, що тариф може змінюватися, при зміні мінім. з/пл.

Згідно інформації, яка надійшла до суду з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА, ОСОБА_1 зареєстрований у вказаній квартирі, отже є безпосереднім споживачем житлово-комунальних послуг.

17 квітня 2013 року між КП «Житло-Сервіс» ГУ ЖЗ ВО КМР (КМДА) та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у буд. АДРЕСА_2 , а споживачем своєчасної оплати цих послуг за встановленими тарифами у строки та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 2 Договору виконавець надає послуги відповідно до затвердженого (погодженого) рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структур, періодичності та строків надання послуг, які на момент укладення цього договору надаються відповідно до розпорядження КМДА №1221 від 29.12.2010 року, розмір щомісячної плати за надані послуги становить: у разі внесення плати за цим договором до 20 числа, що настає за розрахунковим тариф- 2,6 (2.29 поверх) грн/кв.м., у разі внесення плати за цим договором після 20 числа, що настає за розрахунковим тариф - 2,93 (2,52 1 поверх) (п.4).

Згідно розрахунку заборгованості у відповідачів утворилася заборгованість за період з червня 2020 року по березень 2024 року по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 12 187,04 грн, а також збитки від інфляції у розмірі 543,95 грн та 3% річних у розмірі 237,13 за період з 01 серпня 2020 року по 31 січня 2022 року та з 01 січня 2024 року по 30 квітня 2024 року.

04 квітня 2024 року КП «Житло-Сервіс» надсилало власнику кв. АДРЕСА_1 , вимогу №22-01/654 про сплату боргу, яка станом на травень 2024 року обліковується у сумі 21 209,80 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. У оскаржуваному рішенні зазначено, що визначаючи розмір заборгованості відповідачів за оплату житлово-комунальних послуг, суд поклав наданий позивачем розрахунок, що містить відомості щодо розміру нарахованих сум, здійснений на основі затверджених в установленому порядку норм та пропорційно до загальної площі квартири, якою користується відповідачі.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Ст. 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Правовідносини із споживання житлово - комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

П. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

П. 5, 12 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Послуга з управління багатоквартирним будинком - це результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору

Положенням ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 по справі № 6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 15.03.2018 по справі № 401/710/15-ц зроблено висновок, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про житлово - комунальні послуги» Договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом .

У разі якщо договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Частини 1, 2 ст. 632 ЦК України передбачає, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, та включає: 1) витрати на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку відповідно до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, крім витрат на обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги, у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем; 2) винагороду управителю, яка визначається за згодою сторін. Кошторис витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території є невід`ємною частиною договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. Кошторис витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території враховує обов`язковий перелік робіт (послуг), який затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, а також періодичність виконання (надання) робіт (послуг) з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території. Управитель у порядку та з періодичністю, визначеними договором, та/або на вимогу споживача зобов`язаний інформувати споживача про фактичні витрати та виконані (надані) роботи (послуги) з утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території. На вимогу органу місцевого самоврядування надається інформація про кількісні та якісні показники наданих послуг з управління, їхню вартість, а також галузева звітність. У разі якщо прибудинкова територія багатоквартирного будинку не оформлена у власність або користування співвласників багатоквартирного будинку, прибирання та інші послуги з обслуговування території навколо такого багатоквартирного будинку можуть бути включені до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території (у тому числі при визначенні управителя на конкурсних засадах) виключно за згодою споживачів із визначенням на договірних засадах та погодженням з органом місцевого самоврядування меж та площі території, яку співвласники згодні утримувати. 4. Інформування споживачів про намір зміни цін/тарифів на комунальні послуги з обґрунтуванням такої необхідності здійснюється виконавцями відповідних послуг в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства. На вимогу органу місцевого самоврядування надається інформація про кількісні та якісні показники наданих комунальних послуг, їхню вартість, а також галузева звітність. 5. У разі прийняття уповноваженим органом рішення про зміну цін/тарифів на комунальні послуги виконавець у строк, що не перевищує 15 днів з дати введення їх у дію, повідомляє про це споживачам з посиланням на рішення відповідних органів.

Згідно ст. 11 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526, 530, 629, 712 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до договору; замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У даній справі, яка переглядається апеляційним судом, між позивачем та відповідачами склалися договірні відносини, за якими відповідачам по АДРЕСА_3 , надавались житлово-комунальні послуги, які вони зобов`язались оплачувати відповідно до Договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 17 квітня 2013 року.

Посилання в апеляційній скарзі не те, що позивачем надано неправильний розрахунок заборгованості, на що суд першої інстанції уваги не звернув та свого розрахунку не зробив, апеляційний суд критично оцінює, оскільки свого контррозрахунку відповідачі не надали, а підстав вважати наданий позивачем розрахунок заборгованості немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що розпорядження КМДА №1221 від 29 грудня 2010 року «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та їх структури», на яке послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, на підставі якого позивач склав свій розрахунок, постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 березня 2014 року у справі № 2-а-118/11 (Провадження № 2-а/761/4/2014), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2014 року, визнано незаконним і нечинним з моменту прийняття, апеляційний суд відхиляє, оскільки визнання недійсним тарифу не звільняє власників квартир від виконання їхніх обов`язків щодо належного утримання будинку та прибудинкової території, сплати коштів за отримані житлово-комунальні послуги, а також оплати інших платежів, передбачених законом і статутними документами.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 19 листопада 2014 року у справі № 6-178цс14, від 28 квітня 2021 року № 28 квітня 2021 року.

Крім того, до позивача з відповідними заявами про здійснення перерахунку наявної заборгованості, яка виникла в червні 2020 року відповідачі не звертались, однак частково оплачували надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що підтверджується розрахунком заборгованості з червня 2020 року по березень 2024 року по оплаті житлово-комунальних послуг.

Також, доказів того, що відповідач звертався до позивача з пропозицією щодо розірвання договору, визнання договору недійсним чи неналежного надання послуг позивачем матеріали справи не містять.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції належним чином не повідомив відповідачів про розгляд даної справи, апеляційний зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно відомостей з інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи наданої відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинського РДА ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно свідоцтва право власності на житло від 11.05.2006 року №86 виданого ГУЖЗ КМДА квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 червня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та роз`яснено право відповідача на подачу відзиву та подання доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

Вказану ухвалу разом з копією позовної заяви з додатками було направлено відповідачам за адресою: АДРЕСА_4 .

При цьому, конверти, які були направлені відповідачам на зазначену адресу повернулися на адресу Святошинського районного суду міста Києваз відмітками «за закінченням терміну зберігання».

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вжив заходів щодо належного повідомлення відповідачів про розгляд даної справи, оскільки отримання судової повістки адресатом (відповідачами у даній справі) перебуває поза межами контролю Святошинського районного суду.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином повідомляв відповідачівпро розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст. 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачами судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі ст. ст. 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києвавід 26 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар