Справа № 453/162/24 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/811/227/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

Гончара Б.С. представника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону;

Матяшука В.К. представника Міністерства оборони України;

Зелика Б.Б. представника КЕВ м. Львова;

адвоката Білана П.В.

- представникавідповідачки Загорської Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону А.Гарасимчук (в подальшому «прокурор»), діючи в інтересах держави в особі її органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Міністерства оборони України, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, в якому просив витребувати у відповідачки ОСОБА_2 на користь держави в особі Міністерства оборони України частину земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 , площею 0,0101 га, кадастровий номер :02:012:0040, а також стягнути з неї на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону 3 028 грн. сплаченого судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що у 1983 році на підставі рішення Львівського облвиконкому від 1972 року № 5, яке погоджене розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 1972 року № 187рс, Стрийській КЕЧ району (правонаступником якої є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова), як структурному підрозділу Міністерства оборони України, було видано державний акт серії Б № 040573 на право користування землями загальною площею 10892 га, що розташовані в урочищі «Тисовець» Сколівського району Львівської області.Вказані землі відносяться до військового містечка № НОМЕР_1 , де розташована Навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець».

У 2021 році на замовлення КЕВ м. Львова, ПП «Кайлас-К» було проведено інвентаризацію земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», внаслідок чого було встановлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:1205 площею 322,2899 га, яка відноситься до земель оборони та передана для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України, знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером :02:012:0040 площею 0,0101 га (в подальшому «спірна земельна ділянка»), яка перебуває у власності громадянки ОСОБА_2 , яканабула право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору дарування №3-570 від 26.04.2021 року.

Відтак, на думку позивача, вказана земельна ділянка площею 0,0101 га з кадастровим номером :02:012:0040 розташована в межах військового містечка № НОМЕР_1 на території Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», яка належить до земель оборони, і така вибула з державної власності поза волею титульного володільця усупереч нормативно регламентованій процедурі, а томупідлягає поверненню на користь держави в особі Міністерства оборони України (том 1, а.с. 1-17).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю позивачем факту накладення належної відповідачці земельної ділянки на земельну ділянку Міністерства оборони України з кадастровим номером :06:000:1205 (том 2, а.с. 125-134).

Дане рішення оскаржив представник позивача - Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що «суд не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам - графічним матеріалам інвентаризації, які (на думку апелянта) підтверджують перебування спірної земельної ділянки в межах земель оборони».

Вважає, що «висновок суду першої інстанції про те, що позивач та прокурор не довели факту накладення меж земельної ділянки з кадастровим номером :02:012:0040, що перебуває у власності ОСОБА_2 , на межі земельної ділянки з кадастровим номером 462458900:06:000:0125, що відноситься до земель державної власності є передчасним», оскільки «спірна земельна ділянка безпосередньо межує з земельними ділянками з кадастровими номерами :06:000:0001 та :02:012:0041, які відображено у поконтурній відомості (аркуш 151-153 матеріалів інвентаризації) за порядковими номерами 18 та 19 а також Переліку земельних ділянок наданих у власність (користування) з присвоєнням кадастрових номерів (аркуш 155 - 157 матеріалів інвентаризації) за порядковими номерами 18 та 19.

Також, факт розташування спірної земельної ділянки поряд із ділянками з кадастровими номерами :06:000:0001 та :02:012:0041, які вказано у матеріалах інвентаризації, підтверджується відкритими даними публічної кадастрової карти.

У матеріалах інвентаризації наявний робочий інвентаризаційний план (аркуш 149), зведений інвентаризаційний план (аркуш 150) та кадастрові плани (аркуш 169) на яких відображено фактичне розміщення земельних ділянок приватної форми власності, що знаходяться в межах земельної ділянки з кадастровим номером 462458900:06:000:0125» (том 2, а.с. 139-143).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора та представників Міністерства оборони України і КЕВ міста Львова на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідачки ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263).

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками (в тому числі і апелянтом) те, що:

-05.05.2006 року на спірну земельну ділянку, яка на даний час на праві власності належить відповідачці, Козівською сільською радою ОСОБА_3 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯГ № 042307 (том 1, а.с. 168);

-станом на 26.05.2006 року на спірній земельній ділянці, яка на даний час на праві власності належить відповідачці, вже був незакінчений будівництвом житловий будинок, процент готовності якого складав 62 %, і такий в цілому на праві власності належав ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Козівської сільської ради від 10.12.2001 року № 149 (том 1, а.с. 168);

-26.05.2006 року ОСОБА_3 продав вищезгадані спірну земельну ділянку та розміщений на ній незакінчений будівництвом житловий будинок ОСОБА_4 (том 1, а.с. 168);

-12.06.2008 року вищезгаданий житловий будинок було прийнято в експлуатацію, як закінчений будівництвом об`єкт (том 1, а.с. 170-175);

-26.04.2021 року вищезгадані земельну ділянку і збудований на ній будинок ОСОБА_4 подарувала відповідачці ОСОБА_2 , а відтак остання є добросовісним набувачем згаданих об`єктів нерухомості;

-31.01.2024 року прокурор звернувся з даним позовом (про витребування у ОСОБА_2 спірної земельної ділянки) до суду, тобто через більш, як 20 років після того, як на цій земельній ділянці (площею 101 кв.м.) було розпочато будівництво житлового будинку, який у 2008 році здано в експлуатацію і у якому з того часу проживають його мешканці.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує матеріалами технічної інвентаризації під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за результатами якої було сформовано документ під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який є частиною інвентаризації.

В той же час, вказаний документ не містить жодного посилання та жодної згадки стосовно того, що спірна земельна ділянка, яка на праві власності належить відповідачці ОСОБА_2 , розміщена у межах земельної ділянки Міністерства оборони України з кадастровим номером :06:000:1205 площею 322,2899 га.

Витяг з державного земельного кадастру (ДЗК) від 18.12.2024 року на земельну ділянку відповідачки ОСОБА_2 також не містить жодної інформації про межування цієї земельної ділянки із земельною ділянкою з кадастровим номером :06:000:1205 або ж особами, що вказані у технічній інвентаризації.

Поконтурна відомість не містить земельної ділянки з кадастровим номером та немістить згадки про ОСОБА_2 , а тому доводи апеляційної скарги стосовно того, що "вказана земельна ділянка безпосередньо межує з земельними ділянками з кадастровими номерами :06:000:0001 та :02:012:0041, які відображено у поконтурній відомості (аркуш 151-153 матеріалів інвентаризації) за порядковими номерами 18 та 19'', не відповідають фактичним обставинам справи.

В доводах апеляційної скарги містяться посилання на те, що «спірна земельна ділянка безпосередньо межує з земельними ділянками з кадастровими номерами :06:000:0001 та :02:012:0041», а також на те, що «факт розташування спірної земельної ділянки поряд із ділянками з кадастровими номерами :06:000:0001 та :02:012:0041, які вказано у матеріалах інвентаризації, підтверджується відкритими даними публічної кадастрової карти».

В той же час, «межування» однієї земельної ділянки з іншою або ж розташування однієї земельної ділянки «поряд» з іншою виключає наявність «факту накладення меж» цих земельних ділянок.

Належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував накладення земельних ділянок, може бути лише висновок земельно-технічної експертизи, після якого суд вирішує наявність чи відсутність порушених речових прав позивачів на земельну ділянку. Наведений висновок знайшов своє відображення у постанові Верховного Суду від 31.05.2023 року у справі № 515/1315/18.

Однак, висновок такої земельно-технічної експертизи у матеріалах даної справи є відсутнім.

В той же час, інвентаризаційні матеріали не є висновком земельно-технічної експертизи, а відтак такі не можуть прийматися, як належні та допустимі докази того, що суміжні земельні ділянки накладаються.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для задоволення позовних вимог) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, залишити без задоволення, а рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 04 червня 2025 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.