ПОСТАНОВА

Іменем України

27 березня 2025 року м. Кропивницький

справа № 404/4590/23

провадження № 22-ц/4809/523/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І.,

за участю секретаря судового засідання Гончар О. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Управління комунальної власності Кропивницької міської ради, Кропивницька міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Варакіна Н. Б.) від 27.11.2024,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

09.06.2023 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом до Управління комунальної власності Кропивницької міської ради про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю позивачів у справі - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_3 понад п`ять років, з 2012 року по 07.04.2028, та визнання за позивачами права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що позивачі перебувають у шлюбі в якому у них народилося двоє дітей, сім`я проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

У 2008 році ОСОБА_2 познайомився з ОСОБА_3 , а у 2009 році познайомив з нею свою дружину - ОСОБА_1 .

ОСОБА_3 неодноразово зверталася до позивачів за допомогою у придбанні продуктів харчування тощо. Згодом вона просила здійснювати за нею догляд на умовах договору довічного утримання так, як вона потребувала такого догляду за віком, а близьких родичів не мала.

Позивачі надавали допомогу ОСОБА_3 у придбанні необхідних товарів, здійснювали прибирання у її квартирі, прали її речі, сплачували за комунальні послуги.

З 2012 року вони з ОСОБА_3 фактично стали проживати однією сім`єю, мали взаємні права та обов`язки, спільний побут та бюджет - разом харчувалися, брали участь у витратах на утримання житла, його ремонту, тобто брали участь у спільних витратах спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї та надавали взаємну допомогу.

У зимовий період в квартирі ОСОБА_3 було холодно і вона практично на весь опалювальний сезон переселялася до позивачів за місцем їх проживання. На той час вона ще мала сили і допомагала позивачам у вихованні та навчанні молодшого сина ОСОБА_4 .

У весняно-літній період вона проживала у своїй квартирі, бо потребувала спілкування з сусідами. При цьому позивачі продовжували піклуватися про неї: готували їжу, придбавали продукти та ліки, допомагали в отриманні медичних послуг, прибирали в квартирі, сплачували за комунальні послуги, здійснювали поточний ремонт у квартирі, ремонт побутової техніки, у 2014 році позивач придбав для ОСОБА_3 мобільний телефон тощо.

У 2017 році позивачі надали допомогу ОСОБА_3 у приватизації квартири.

Договір довічного утримання між ними не було укладено через високу вартість витрат на нотаріальні послуги.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла і відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 як спадкоємець четвертої черги за законом звернувся до нотаріальної квартири з питання прийняття спадщини, але йому було відмовлено через те, що відповідний факт має бути підтверджений у судовому порядку.

Позивачі уклали договір з адвокатом, який продовж 2018 2021 років чотири рази звертався до суду із заявами про встановлення юридичного факту, але щоразу знаходилися підстави для того, щоб суд не прийняв заяви.

З 22.04.2022 по 03.02.2023 позивач перебував на військовій службі в ЗСУ, а продовж жовтня листопада 2022 року на стаціонарному лікуванні, тому просив визнати ці обставини поважними причинами пропуску позовної давності.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.03.2024 до участі у справі як співвідповідача залучено Кропивницьку міську раду.

2.Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Кіровський районний суд м. Кіровограда рішенням від 27.11.2024 у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Управління комунальної власності Кропивницької міської ради та Кропивницької міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років та визнання права власності на квартиру відмови повністю.

Суд мотивував своє рішення тим, що позивачі звернулися до суду за захистом своїх спадкових прав як спадкоємці за законом четвертої черги померлої ОСОБА_3 , але не довели доказами того, що проживали зі спадкодавцем однією сім`єю. Надання позивачами допомоги одинокій особі похилого віку (спадкодавцю), яка за станом здоров`я потребувала стороннього догляду, не є достатньою підставою для встановлення факту проживання з нею однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Позивачі у справі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27.11.2024 у справі № 404/4590/23 в якій вони просили скасувати оскаржуване рішення й ухвалити нове про задоволення їх позову.

Вони вважають рішення суду незаконним і необґрунтованим через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, апеляційна скарга повторює виклад обставин, якими позивачі обґрунтовували свій позов. При цьому вони не погоджуються з тим, що суд визнав недоведеним факт їх, позивачів, спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. Вони звертають увагу суду апеляційної інстанції на те, що з 2012 року фактично стали однією сім`єю зі спадкодавицею, мали спільний побут та бюджет, взаємні права та обов`язки, у зимовий період ОСОБА_3 щороку переселялася у квартиру позивачів, а навесні поверталася у своє житло й проживала там до наступного зимового періоду так, як у її квартирі були проблеми з якістю опалення. Ці обставини вони вважають цілком доведеними сукупністю наданих ними доказів. Крім того, вони просили суд апеляційної інстанції прийняти нові докази, у прийняті яких суд першої інстанції відмовив через їх подання з пропуском встановленого строку, однак, на думку позивачів, ці докази мають істотне значення.

4.Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

До суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача Управління комунальної власності Кропивницької міської ради, У відзиві викладено незгоду з апеляційною скаргою, зокрема, вказується на непослідовність позиції позивачів, недоведеність їх вимог, а також висловлено заперечення проти прийняття апеляційним судом нових доказів.

Від відповідача у справі Кропивницької міської ради відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

5.Короткий зміст пояснень учасників справи, висловлених у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Апелянти ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підтримали свою апеляційну скаргу, просили задовольнити їх позов, надали суду усні пояснення щодо обставин справи.

Представник Управління комунальної власності Кропивницької міської ради Житня В. А. апеляційну скаргу не визнала, підтримала позицію, викладену у відзиві.

Представник Кропивницької міської ради Мельниченко Б. В. апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення.

6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги за наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не повною відповідає зазначеним нормам закону, а тому вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню частково.

7.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 28.03.2003 перебувають у шлюбі в якому у них народилося двоє дітей. Вони зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були знайомі з ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживала за адресою: АДРЕСА_3 , підтримували з нею стосунки, регулярно надавали їй допомогу, зокрема у сплаті за комунальні послуги, ремонту побутової техніки тощо.

26.07.2017 ОСОБА_3 в порядку приватизації набула право власності на житло, в якому вона проживала квартиру АДРЕСА_4 про що їй було видане свідоцтво та 30.08.2017 здійснено реєстрацію права власності у Дердавному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Внаслідок цієї події відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 здійснив поховання померлої ОСОБА_3 .

У Спадковому реєстрі інформація про зареєстровані заповіти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутня.

17.09.2018 ОСОБА_2 , вважаючи себе спадкоємцем за законом четвертої черги, звернувся до Кропивницької міської № 2 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , що стало підставою для заведення спадкової справи № 374/218.

07.12.2018 ОСОБА_2 звернувся до Кропивницької міської № 2 із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою державного нотаріуса Кропивницької міської № 2 Ляшенко В. Є. було відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 через те, що заявник не надав нотаріусу таке, що набрало законної сили рішення про встановлення факту проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

ОСОБА_1 до нотаріальної контори стосовно спадщини померлої ОСОБА_3 не зверталася.

8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

8.1.Норми права та їх джерела

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України),

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України).

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1223 ЦК України).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ст. 1258 ЦК України).

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1 ст. 1296 ЦК України).

8.2.Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції

8.2.1. У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позивачі звернулися до суду за захистом своїх прав на спадщину, яка відкрилася по смерті ОСОБА_3 , до складу якої входить право власності на квартиру спадкодавця. Позивачі стверджували що вони є спадкоємцями за законом четвертої черги, яка закликається до спадкування, оскільки інших спадкоємців немає.

Свої вимоги позивачі первісно пред`явили до Управління комунальної власності Кропивницької міської ради. Згодом суд залучив до участі у справі як співвідповідача Кропивницьку міську раду, про що постановив ухвалу від 04.03.2024.

Відмовляючи в позові, суд не вирішував питання належності кожного із відповідачів та наявність підстав співучасті Управління комунальної власності Кропивницької міської ради та Кропивницької міської ради у цій справі.

Співучасть - це обумовлена матеріальним правом множинність осіб на тій чи іншій стороні в цивільному процесі внаслідок наявності загального права або загального обов`язку. Важливою ознакою співучасті є наявність у декількох позивачів чи відповідачів у справі однакових за спрямованістю матеріально-правових вимог чи юридичних обов`язків.

Враховуючи зміст норм Книги шостої ЦК України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що у справах щодо вирішення спадкових спорів належним відповідачем буде спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем буде відповідна територіальна громада в особі орган місцевого самоврядування, до якої може переходити спадкове майно у тому разі, коли спадщина не прийнята та визнана відумерлою.

Цей висновок відповідає подібним висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 03.10.2018 у справі № 2516/1356/12-ц, від 15.01.2020 у справі № 200/9984/16-ц, від 20.12.2021 у справі № 502/1603/18, від 24.05.2023 у справі № 291/559/21 та інших.

Суд першої інстанції встановив, що після смерті ОСОБА_3 спадкоємців за заповітом, а також спадкоємців за законом, які б прийняли спадщину, не беручи до уваги позивачів, які у цій справі доводять свою належність до спадкоємців четвертої черги за законом, немає.

За змістом ст. 1277 ЦК України та ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» суб`єктом права на спадщину, яка визнана судом відумерлою, є відповідна територіальна громада.

Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 172 ЦК України).

Територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, селищ, міст, що мають єдиний адміністративний центр (абз. 2 ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення (ч. 1 ст. 5 цього Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами (ч. 3 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (ч. 1, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону (ч. 1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. (ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Орган місцевого самоврядування може бути позивачем і відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад (п.п. 1 п. «а» ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно з Положенням про управління комунальної власності Кропивницької міської ради, затвердженого рішенням Кропивницької міської ради від 02.02.2021 № 53 (розміщене в мережі Інтернет за адресою: https://kr-rada.gov.ua, далі - Положення) Управління є юридичною особою, має самостійний баланс, реєстраційні рахунки в установах Державної казначейської служби, поточні рахунки в установах банку, печатку із зображенням Державного герба України та своїм найменуванням, штампи і відповідні бланки (п. 1.3 Положення).

Управління є спеціально уповноваженим органом управління майном, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кропивницького, крім житлового фонду (за винятком квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, які підлягають передачі у власність громадянам України) та земельних ділянок (далі майно комунальної власності), в межах повноважень, визначених у цьому Положенні (п. 1.5 Положення).

За змістом п. 2.2. Положення управління здійснює діяльність у сфері обліку майна комунальної власності, оренди майна комунальної власності, приватизації майна комунальної власності, інші функції, передбачені п. п. 2.2.4 вказаного Положення.

Зміст Положенням про управління комунальної власності Кропивницької міської ради, зокрема п. 1.5, п. 2.2 Положення, дають підстави для висновку, що Управління не наділене повноваженнями з реалізації функцій ради у питанні відумерлості майна.

Зі змісту наведених норм Закону України «Про місцеве самоврядування в України», зокрема ч. 5 ст. 16 Закону, та пунктів Положенням про управління комунальної власності Кропивницької міської ради вбачається, що спеціальним суб`єктом права комунальної власності є територіальна громада в особі відповідної ради, тобто в цьому випадку територіальна громада м. Кропивницького в особі Кропивницької міської ради, а не її виконавчий орган Управління комунальної власності Кропивницької міської ради, якому належать повноваження управління комунальною власністю в межах, визначених радою.

Рада наділила Управління лише повноваженнями щодо здійснення обліку майна комунальної власності, оренди майна комунальної власності, приватизації майна комунальної власності. Крім того, як вбачається з п. 1.5 Положення, права Управління щодо житлового фонду комунальної власності є обмеженими Радою й обмежуються приватизацією житлових приміщень.

Отже, Управління комунальної власності Кропивницької міської ради не є тим суб`єктом, який від імені територіальної громади міста здійснює право комунальної власності, а є лише управителем комунального майна (його частини).

У цій справі, яка переглядається апеляційним судом, однією з позовних вимог є визнання за позивачами права власності на спадкове майно, яке, за визначених законом умов у майбутньому може бути визнане судом відумерлим, а отже перейти у власність територіального громади м. Кропивницького в особі Кропивницької міської ради.

Тому рішення суду у цій справі стосується прав та обов`язків територіального громади м. Кропивницького, які реалізуються від її імені Кропивницькою міською радою, а не створеним нею Управління комунальної власності Кропивницької міської ради.

Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (постанова від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17).

Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача саме від відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20).

Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до Управління комунальної власності Кропивницької міської ради, але мотив такої відмови (недоведеність належності позивачів до числа спадкоємців за законом) є хибним так, як цей відповідач не є належним (не повинен відповідати за пред`явленим позовом), натомість належний відповідач - Кропивницька міська рада.

Отже, Управління комунальної власності Кропивницької міської ради у цій справі не може бути ні самостійним відповідачем, ні співвідповідачем, а тому в задоволенні позовних вимог до цього відповідача належить відмовити саме з цієї підстави.

У зв`язку із цим та на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України мотивувальну частину рішення суду першої інстанції щодо Управління комунальної власності Кропивницької міської ради належить змінити.

8.2.2. У цій справі встановлено, що позивачі не були родичами померлої ОСОБА_3 , вона не заповіла їм своє майно, бо заповіт вона взагалі не склала.

Спірним у справі є питання належності позивачів до числа спадкоємців за законом четвертої черги, встановленої ст. 1264 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 у справі № 582/18/21, у якій, зокрема, суд тлумачив застосування норми ст. 1264 ЦК України, вказано: «При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб, а саме чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини.

Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки».

Таким чином, для застосування ст. 1264 ЦК України потрібно встановити сукупність таких обставин: 1) спільність проживання спадкодавця і спадкоємця; 2) наявність у їх відносинах ознак сім`ї; 3) тривалість спільного проживання і сталість сімейних відносин щонайменше продовж п`яти років до часу відкриття спадщини.

Звертаючись до суду, позивачі вказали, що ОСОБА_3 мала власне житло спірну квартиру, яку вона з їх допомогою приватизувала у 2017 році. Вона проживала у цій квартирі сама, а взимку, через неефективність системи опалення у її квартирі, регулярно з 2012 року до часу своєї смерті проживала у квартирі позивачів й після закінчення зимового періоду поверталася у свою квартиру.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції у судовому засіданні позивачі на питання суду відповіли, що ОСОБА_3 з 2012 року щорічно з грудня по лютий місяць проживала у їх квартирі, а решту частину року - у своїй квартирі. При цьому позивачі проживали у власному житлі, лише інколи ОСОБА_2 ночував у її квартирі, допомагав у здійсненні поточного ремонту житла та побутової техніки.

Докази у справі, які з дотриманням норм процесуального права дослідив суд першої інстанції, зокрема показання допитаних судом свідків, письмові докази, як кожен окремо, так і їх сукупність, не дають підстав вважати доведеним ту обставину, що ОСОБА_3 спільно проживала зі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 продовж п`яти років до часу відкриття спадщини.

Місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч. 1, ч. 6 ст. 29 ЦК України).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що пояснення позивачів та докази у справі вказують на те, що проживання ОСОБА_3 з позивачами не було постійним і не тримало продовж п`яти років до часу відкриття спадщини, як то передбачено ст. 1264 ЦК України.

Цей висновок підтверджується, зокрема, платіжними інструкціями, згідно з якими ОСОБА_1 продовж 2017 2018 років регулярно сплачувала виконавцям комунальних послуг з електропостачання, газопостачання та водопостачання за надані послуги за адресою квартири, яка належала ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 22 29), що вказує на постійне проживання останньої у вказаний період у власній квартирі.

За твердженням позивачів, вони в квартирі ОСОБА_3 не проживали.

Тимчасове та періодичне проживання зі спадкодавцем осіб, які не є подружжям з ним, не носить характер сімейних відносин, бо переважне проживання у різному житлі окремо один від одного унеможливлює існування сталого спільного побуту, взаємних прав та обов`язків, які згідно з ст. 3 СК України сукупно є необхідними ознаками сім`ї.

При цьому суд першої інстанції правильно вказав, що лише покази свідків та фотографії не можуть підтверджувати факт щодо ведення особами спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків, а надання позивачами допомоги ОСОБА_3 у сплаті за комунальні послуги у її квартирі, придбанні продуктів та готуванні тощо не є достатнім для встановлення наявності між такими особами відносин, притаманних членам однієї сім`ї

Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу та не, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у прийнятті до розгляду додаткових доказів (фотознімків, відомостей про рух коштів на банківському рахунку ОСОБА_2 , платіжні квитанції), які позивач ОСОБА_2 подали до суд поза встановленим ч. 2 ст. 83 ЦПК України строком без поважних на те причин (т. 1. а. с. 174 190, 192 194) так, як про існування цих доказів позивачу не могло бути невідомо, але він не повідомив суд про них своєчасно, крім того він не довів, що не міг отримати ці докази раніше.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачі не довели того, що вони проживали зі спадкодавицею ОСОБА_3 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, не являються її спадкоємцями ні за законом, ні за заповітом, а тому вони не набули в порядку спадкування прав на спірну квартиру.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (наприклад, справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», «Серявін та інші проти України).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Бюрг та інші проти Франції, Гору проти Греції №2).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивачів та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків суду, колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що у справі, що переглядається, сторонам (позивачам: ОСОБА_2 й ОСОБА_1 , відповідачу: Кіровоградській міській раді) було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при встановленні обставин справи, кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже, в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 й ОСОБА_1 до Кіровоградській міській раді рішення місцевого суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без змін.

9.Про судові витрати

Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції не змінив резолютивну частину рішення, то підстав для нового розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді першої інстанції, немає.

Крім того, судовий збір, сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги (т. 1, а. с. 224) не підлягає компенсації, а ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (т. 1, а. с. 224).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27.11.2024 в частині відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Управління комунальної власності Кропивницької міської ради змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В інших частинах рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 02.06.2025.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник