ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5797/25 Справа № 201/4159/24 Суддя у 1-й інстанції - Васюченко О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Васюченко О.Г.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

10 квітня 2024року ОСОБА_1 подав позов в суд проти ОСОБА_2 , двічі 10 травня 2024року та 19 липня 2024року уточнив позов та висловив вимогу визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : квартиру АДРЕСА_1 ; земельну ділянку 15, кадастровий номер :01:092:0665, площею 0,044га із цільовим призначенням для ведення колективного садівництва, яка знаходиться на території Садівничого товариства «Родник», Новоолександрівської сільської ради, Дніпровського району, Дніпропетровської області; садовий будинок № НОМЕР_1 , загальною площею 46,1м2, літера А, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214, навіси літера Б та Е, сарай літера В, літній душ літера Г, вбиральня літера Д, огорожі № 1-3, зливна яма № 4, замощення літера І, розташований на земельній ділянці кадастровий номер :01:092:0665, площею 0,044га із цільовим призначенням для ведення колективного садівництва, яка знаходиться на території Садівничого товариства «Родник», Новоолександрівської сільської ради, Дніпровського району, Дніпропетровської області.

Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що він перебував у шлюбних відносинах із ОСОБА_2 з 10 серпня 2007року по 28 лютого 2023року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2023року шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано.

За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано:

квартиру АДРЕСА_2 ;

земельну ділянку АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:092:0665,площею 0,044 га із цільовим призначенням для ведення колективного садівництва;

та подружжям було побудовано садовий будинок за адресою АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 214, навіси - літера Б,Е, сарай - літера В, літній душ - літера Г, вбиральня - літера Д, огорожі - N? 1-3, зливна яма - N? 4, замощення - літера 1, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :01:092:0665, площею 0,044 га, які знаходяться на території садівничого товариства «Родник», Новоолександрівська сільська рада, Дніпровський район, Дніпропетровська область.

Позивач вказував, що добровільно провести поділ вищевказаного майна набутого подружжям за час перебування у зареєстрованому шлюбі, відповідач ОСОБА_2 відмовляється.

Крім того, відповідач взагалі відмовляється визнавати майно набуте подружжям за час перебування у зареєстрованому шлюбі спільною сумісною власністю та неодноразово повідомляла позивачу, що вона здійснить продаж вищезазначеного майна без згоди позивача.

Враховуючи викладене та враховуючи ті обставини, що шлюб між сторонами розірвано вже більше року, спірне майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , яка може розпорядитися спірним майном на власний розсуд, ОСОБА_1 вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав як співвласника майна набутого за період шлюбу із відповідачем ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2025року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власності подружжя відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та спірні правовідносини і право останнього урегульовано нормативними актами, які є доступними, чіткими та передбачуваними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

07 квітня 2025року ОСОБА_1 подав безпосередньо до суду першої інстанції апеляційну скаргу на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2025року.

В апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення його позову в повному обсязі.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідачка відмовляється добровільно провести поділ майна набутого подружжям за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а також відмовляється визнавати майно набуте подружжям за час перебування у зареєстрованому шлюбі спільною сумісною власністю, що на думку скаржника є підставою для задоволення його позову про визнання майна спільною сумісною власності подружжя.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідачка не скористалась своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не подавала.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 травня 2025року справу призначено до судового розгляду на 20 травня 2025 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 серпня 2007року по 28 лютого 2023року знаходилися у шлюбі, що зареєстрований 10 серпня 2007року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Олександрія Олександрійського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області, актовий запис № 333, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 . Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2023року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 10 серпня 2007року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Олександрія Олександрійського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області, актовий запис № 333, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 .

За час перебування у шлюбі позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 , подружжям за спільні кошти 08 липня 2016року було придбано квартиру АДРЕСА_2 , яка з моменту придбання та реєстрації права власності на відповідачку ОСОБА_2 стала об?єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно Договору купівлі-продажу Квартири, укладеного 08 липня 2016року та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хайкиною Оленою Леонідівною, покупцем Квартири АДРЕСА_2 є колишня дружина позивача ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 .

Та в пункті 8 цього Договору зазначено, що передача права власності покупцю ОСОБА_2 відбувається за згодою чоловіка ОСОБА_1 , згідно його заяви підпис на якій нотаріально засвідчено /том І а.с.13/.

Також, за час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти подружжя, згідно Договору купівлі-продажу від 29 червня 2017року та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хайкиною Оленою Леонідівною, було придбано земельну ділянку № 15, кадастровий номер: :01:092:0665, площею 0,044 га із цільовим призначенням для ведення колективного садівництва.

Також в цьому Договорі в пункті 3.2 зазначено, що передача права власності покупцю ОСОБА_2 відбувається за згодою чоловіка ОСОБА_1 , згідно його заяви підпис на якій нотаріально засвідчено /том І а.с.16/.

Згідно Інформаційної довідки за № 368076348 від 01 березня 2024року, в якій міститься Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на земельну ділянку № 15, кадастровий :01:092:0665, площею 0,044га із цільовим призначенням для ведення колективного садівництва, зареєстровано 29 червня2017року за відповідачем ОСОБА_2 .

Подружжям за час перебування у шлюбі також побудовано садовий будинок за адресою АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214, навіси - літера Б,Е, сарай - літера В, літній душ - літера Г, вбиральня - літера Д, огорожі - N? 1-3, зливна яма - N? 4, замощення - літера 1, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :01:092:0665, площею 0,044га, який знаходиться на території садівничого товариства «Родник», Новоолександрівська сільська рада, Дніпровський район, Дніпропетровська область, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 48133337 від 07 серпня 2019року.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що позовних вимог про поділ майна позивачем заявлено не було також не заявлені вимоги про розмір часток власників у праві спільної власності. Водночас відповідачкою не було спростовано презумпції права спільної сумісної власності на зазначене в позові майно, що придбано під час шлюбу, тобто беззаперечним є факт того, що зазначене в позові майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, що також не заперечувалося представником відповідача у судовому засіданні. Як правову підставу для відмови у задоволенні позову суд першої інстанції виснував, що ніщо не вказує на порушення прав позивача, і необхідності захисту його права у визначений позивачем спосіб який є неефективним.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Визначальним для правильного вирішення даної справи є з`ясування питання про те, чи буде ефективним способом захисту прав позивача такий спосіб захисту як визнання майна спільною сумісною власністю подружжя без вимоги про визначення часток власників у праві спільної власності чи подальший поділ майна.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, а також у позові ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка відмовляється добровільно провести поділ майна набутого подружжям за час перебування у зареєстрованому шлюбі, водночас вимагаючи визнати спільною сумісною власністю подружжя нерухоме майно ОСОБА_1 у позові не ставив питання його поділу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024року у справі №523/14489/15-ц.

Як вбачається зі змісту позову ОСОБА_1 не заявляв вимог про визначення частки власників у праві спільної сумісної власності, також через відсутність вимог про поділ майна відсутній спір щодо поділу спільного сумісного майна подружжя.

Заразом відповідачкою не було спростовано презумпції спільної сумісної власності на майно, що придбано під час шлюбу, тобто не оспорювалось те, що зазначене в позові майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, що також не заперечувалося представником відповідача у судовому засіданні суду першої інстанції.

Тож, правильним є висновок суду про відсутність необхідності у задоволенні вимоги про визнання цих об`єктів спільним сумісним майном без їх поділу.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційний суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя без спору про частку кожного у праві власності на таке майно чи щодо його подальшого поділу є неефективним, оскільки на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя.

По суті, підстави позову й доводи апеляційної скарги свідчать про відсутність правових підстав та достатніх умов для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2025року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 травня 2025року.

Судді: