Справа № 463/6781/24 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/542/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачів ОСОБА_2 , представника третьої особи ЛМР Гордєєвої О.В., представника третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представника третьої особи Головного управління Держгеокадастру в Одеській областіРаковича І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2025 року в складі судді Грицка Р.Р. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до державного кадастрового реєстратора Відділу №2 управління забезпечення реалізації державної політики в сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Расказова Олександра Сергійовича, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, треті особи: Львівська міська рада, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, ОСОБА_3 , про визнання недійсною технічної документації, визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію земельної ділянки, -

встановив:

У липні 2024 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до відповідачів державного кадастрового реєстратора Відділу №2 управління забезпечення реалізації державної політики в сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Расказова Олександра Сергійовича, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, треті особи Львівська міська рада, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, ОСОБА_3 , про визнання недійсною технічної документації, визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію земельної ділянки, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30.09.2024 просили визнати недійсною технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленої Приватним підприємством «Геокапітал» 21.03.2024 на замовлення ОСОБА_3 ; визнати протиправною діяльність державного кадастрового реєстратора Відділу № 2 управління забезпечення реалізації державної політики в сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Расказова О.С. та скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером: :07:012:0216, загальною площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 25.07.2024, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи.

Оскаржуваною ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2025 рокупровадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до державного кадастрового реєстратора Відділу № 2 управління забезпечення реалізації державної політики в сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Расказова Олександра Сергійовича, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, треті особи Львівська міська рада, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, ОСОБА_3 про визнання недійсною технічної документації, визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію земельної ділянки - закрито.

Роз`яснено позивачам, що розгляд позовних вимог про визнання протиправними дій та скасування державної реєстрації земельної ділянки підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалу суду оскаржили позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , вважають, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

Покликаючись на ухвалу суду про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі, зазначають, що суд правильно визначив предмет позову та встановив його підсудність.

У подальшому розгляді справи, головуючий суддя не вказував на будь які застереження щодо розгляду справи в порядку цивільного судочинства.

Вважають, що рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання такого рішення незаконним і про його скасування розглядатися за правилами цивільного судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної особи виникло цивільне право і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.

Тобто, якщо у результаті прийняття рішення суб`єктом владних повноважень фізична особа набула речове право на земельну ділянку, то вимога про визнання незаконним такого рішення та про його скасування стосується приватноправових відносин і є цивільно-правовим способом захисту права позивача.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 488/402/16.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Натомість, відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

При цьому, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника.

Покликаються на те, що звернення з даним позовом до суду загальної юрисдикції обумовлено тим, що внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного рішення у громадянина ОСОБА_3 виникло право на отримання у власність спірної земельної ділянки, що порушує право позивачів на передачу їм у приватну власність спірної земельної ділянки, яка перебуває у їх користуванні та належить на праві власності територіальній громаді м. Львова.

Таким чином, між сторонами виник спір про цивільне право і подальше оспорювання права безоплатної приватизації частини спірної земельної ділянки позивачами не може вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.

Звертає увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 24.04.2019, у справі № 128/3751/24.

Вважають, що предметом цього спору є поновлення цивільних прав позивачів у сфері земельних відносин.

Вважають, що ОСОБА_3 незаконно набув у власність відповідну нерухомість, що у подальшому надало йому можливість до неправомірних дій пов`язаних із земельною ділянкою.

Звертають увагу на преюдицію судового рішення у цивільній справі № 2-3192/08.

Просять скасувати ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

28.03.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

07.04.2025 на адресу апеляційного суду надійшло заперечення позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на відзив представника третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї, тобто право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 Земельного кодексу України).

Державна реєстрація земельної ділянки шляхом внесення до Державного земельного кадастру передбачених законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера є результатом реалізації органами Держгеокадастру належних їм контрольних функцій у сфері управлінської діяльності.

При цьому, державна реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі не є тотожним поняттю «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вжитому у пункті 1 статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі №640/10412/21.

Прийняття рішення щодо державної реєстрації земельної ділянки або відмови у здійсненні такої реєстрації не породжує виникнення жодних речових прав на цю земельну ділянку (постанова Верховного Суду від 04.05.2022 у справі № 817/154/18).

В свою чергу, адміністративні суди розглядають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо - розпорядчої діяльності публічних органів.

Відповідно до висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 128/3751/14-а, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Разом з цим, у справі, що розглядається, як станом на момент виникнення спірних правовідносин, так і станом на час постановлення оскаржуваної ухвали, за третьою особою ОСОБА_3 чи за будь-якою іншою особою не зареєстровано жодних речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером :07:012:0216.

Іншими словами, внаслідок проведеної відповідачем у спірних правовідносинах та оскарженої позивачами державної реєстрації земельної ділянки не відбулись зміни або припинення цивільних відносин, відбувся вплив на цивільні права та обов`язки учасників цієї справи, оскільки позивачі, так само як і третя особа, не набули речових прав на земельну ділянку, яку бажають приватизувати.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що спір в частині визнання протиправними дій державного кадастрового реєстратора Відділу № 2 управління забезпечення реалізації державної політики в сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Расказова О.С. та скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :07:012:0216 повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідач у спірних правовідносинах реалізував наявні у нього за законом контрольні функції у сфері управлінської діяльності, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду, при цьому спору про речове право у справі, що розглядається, не виникло і тому, така вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, провадження у справі в частині визнання протиправними дій та скасування державної реєстрації земельної ділянки підлягає закриттю, оскільки спір в цій частині повинен розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

У цьому контексті суд врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах від 27.07.2022 у справі №640/10412/21; від 29.09.2022 у справі № 160/15715/20, від 11.03.2024 у справі № 480/749/23; від 26.03.2024 у справі № 440/3548/23; від 28.08.2024 у справі № 120/19700/21-а.

В свою чергу, технічна документація із землеустрою сама по собі є лише сукупністю текстових та графічних матеріалів, не є правовстановлюючим документом і не створює юридичних наслідків, тому така вимога про визнання її недійсною не може бути самостійним предметом судового розгляду за правилами будь-якого виду судочинства.

Таким чином, провадження у справі в частині вимог про визнання недійсною технічної документації із землеустрою також підлягає закриттю, оскільки спір в цій частині не підлягає розгляду в порядку будь-якої юрисдикції.

Схожі висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 24.04.2019 у справі № 128/3751/14-а, в якій однією з вимог було визнання незаконною технічної документації на земельну ділянку.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує таке.

Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Слідуючи принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зважаючи на те, що предметом дослідження цього апеляційного провадження є виключно процесуальне питання, від вирішення якого залежить можливість продовження розгляду даної справи місцевим загальним судом, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, які виходять за предмет доказування, зокрема, що стосуються суті спірних правовідносин, оскільки таким може бути надана правова оцінка тільки при розгляді справи по суті чи міркуванням позивачів, щодо тих чи інших обставин у справі.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до заперечення висновків суду першої інстанції стосовно неможливості розгляду в порядку цивільного судочинства вимог про визнання протиправними дій та скасування державної реєстрації земельної ділянки, іншими словами, будь яких доводів, які б спростовували висновки суду стосовно того, що технічна документація із землеустрою не є правовстановлюючим документом і не створює юридичних наслідків, тому вимога про визнання її недійсною не може бути самостійним предметом судового розгляду за правилами будь-якого виду судочинства, апеляційна скарга не містить.

Так, у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Порядок пред`явлення позову регламентований статтею 184 ЦПК України.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Крім цього, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Перелічені вище наслідки щодо неможливості розгляду відповідної справи в порядку цивільного судочинства, різняться виключно часом (стадією) встановлення відповідних обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи у порядку цивільного судочинства, що спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які зводяться до того, що відкривши провадження у справі, суд правильно визначив предмет позову та встановив його підсудність, а про будь які застереження щодо розгляду справи в порядку цивільного судочинства, головуючий не зазначав, як неможливості прийняття відповідного процесуального рішення після відкриття провадження у справі та розгляду такої протягом відповідного періоду часу.

Більше того, слідуючи імперативному характеру статті 255 ЦПК України, у разі встановлення відповідних обставин, суд фактично зобов`язаний закрити провадження у справі, незважаючи на стадію розгляду такої.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції (ч. 1 ст. 23 ЦПК).

В свою чергу, згідно із п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, за змістом пункту 2 частини 1 статті 4 КАС України, публічно-правовим є спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід враховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

До адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

У рішенні Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року по справі №815/6956/15 зазначено, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , про визнання недійсною технічної документації, визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію земельної ділянки пред`явлені до державного кадастрового реєстратора Відділу №2 управління забезпечення реалізації державної політики в сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Расказова Олександра Сергійовича, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, з участю третіх осіб Львівської міської ради, Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, ОСОБА_3 .

Колегія суддів виходить з того, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Так, державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 Земельного кодексу України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 затверджено Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Відповідно до пункту 1 цього Положення Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи (підпункт 31 пункту 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру).

Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333, Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Головне управління Держгеокадастру в області відповідно до покладених на нього завдань, крім іншого, здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку; здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, обмежень у їх використанні, скасування такої реєстрації; розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Таким чином, державна реєстрація земельної ділянки шляхом внесення до Державного земельного кадастру передбачених законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера є результатом реалізації органами Держгеокадастру належних їм контрольних функцій у сфері управлінської діяльності.

Враховуючи наведене, Держгеокадастр, як центральний орган з питань геодезії, картографії та кадастру, є органом державної виконавчої влади, тому висновок місцевого суду про те, що в силу положень пункту сьомого частини першої статті 4 КАС України, такий відповідач є суб`єктом владних повноважень, є цілком обгрунтованим та очевидним.

Іншими словами, звертаючись із відповідними вимогами, позивачі визначили відповідачами суб`єктів владних повноважень, які здіснюють публічно-владні, управлінські функції на підставі відповідного законодавства.

Разом з цим, державна реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі не є тотожним поняттю «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вжитому у пункті 1 статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що відповідає правовій позиції відображені у постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 640/10412/21.

Згідно із частиною 2 статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Виходячи з аналізу статті 118 ЗК України, вбачається, що порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів: звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування; розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України; затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Таким чином, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок, а надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття в подальшому суб`єктом владних повноважень позитивного рішення щодо відведення земельної ділянки у власність.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 28.01.2020 у справі № 2240/2962/18, від 28.02.2020 у справі № 806/3304/18, від 08.09.2020 у справі № 812/1450/17, від 26.10.2021 у справі № 160/5982/19, від 23.12.2021 у справі № 480/4737/19 та від 09 серпня 2024 у справі № 400/2582/21.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 128/3751/14-а, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі №140/7669/22.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикційної належності спору, предметом якого є оскарження рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання або відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Так, у постановах від 21 березня 2018 року (справа №536/233/16-ц), 24 квітня 2018 року (справа №401/2400/16-ц), 30 травня 2018 року (справа №826/5737/16), 19 червня 2018 року (справа №922/864/17), Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи користування, а відмова особі в наданні земельної ділянки, яка висловлена шляхом відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність у неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.

Більше того, проект відведення земельної ділянки (технічна документація) не визначений законом як підстава набуття права на земельну ділянку і не є правовстановлюючим документом.

Якщо особа звертається до відповідного органу з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду якого цей орган приймає відповідне рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Як вбачається із спірних правовідносин, питання отримання у власність земельної ділянки перебуває лише на стадії завершення розробки суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, тобто речові права на земельну ділянку відсутні, що не заперечується жодною із сторін.

Іншими словами, на даний час лише розглядаються процедурні та технічні питання, а речове право ОСОБА_3 або інших осіб на спірну земельну ділянку не реєструвалося (не вирішувалося).

Підсумовуючи, колегія суддів констатує те, що позовні вимоги ґрунтуються на протиправності, на думку позивачів, дій/бездіяльності державного кадастрового реєстратора Відділу № 2 управління забезпечення реалізації державної політики в сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Расказова О.С., щодо земельної ділянки з кадастровим номером: :07:012:9500:06:040:0589.

Таким чином, у даній справі підлягатимуть дослідженню виключно владні, управлінські рішення та дії вчинені/не вчинені управлінням Держгеокадастру, як суб`єктом владних повноважень, відтак спір є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 4 КАС України, публічно- правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому КАС України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Зважаючи на те, що даний спір за предметом та можливими правовими наслідками існує у площині публічно-правових відносин, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що такий не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Що стосується доводів у контексті тривалості користування спірною ділянкою, то такі вказаних вище висновків суду не спростовують та на питання юрисдикції спору не впливають.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правовідносини, які виникли під час розгляду даної справи в частині позовних вимог про визнання протиправними дій державного кадастрового реєстратора Відділу № 2 управління забезпечення реалізації державної політики в сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Расказова О.С. та скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :07:012:0216, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Також колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що технічна документація із землеустрою не може бути самостійним предметом судового розгляду за правилами будь-якого виду судочинства, що відповідає релевантній та усталеній судовій практиці, зокрема подібними є висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 24.04.2019 у справі № 128/3751/14-а, в якій однією з вимог було визнання незаконною технічної документації на земельну ділянку, тому вважає обгрунтованим висновок суду про те, що провадження у справі в частині вимог про визнання недійсною технічної документації із землеустрою підлягає закриттю, оскільки спір в цій частині не підлягає розгляду в порядку будь-якої юрисдикції.

Окремо, колегія суддів звертає увагу на те, що у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи положення ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить висновку про залишення скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 379, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 14 травня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк