К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2025 року місто Київ

справа № 355/1336/20

апеляційне провадження № 22-ц/824/9033/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Поливач Л.Д.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мосюк Мирослави Миколаївни на ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 20 лютого 2025 року, постановлену під головуванням судді Чехова С.І., про зупинення провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Внутрішня виконавча служба» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон» про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ТОВ «Внутрішня виконавча служба» звернулося до суду із позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «Фінансова компанія «Арагон» про стягнення грошових коштів, в якому просило стягнути з відповідачів грошові кошти у розмірі 585 000,00 грн.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 06 лютого 2007 року між ВАТ «Банк « Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 12-07-И/16, відповідного до якого Банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності грошові кошти в сумі 55 200 доларів США з оплатою по процентній ставці 12% річних на строк до 05 лютого 2027 року.

02 квітня 2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Арагон» був укладений договір № 8 про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступив право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором у розмірі 3 419 564,87 грн.

18 березня 2020 року між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «Внутрішня виконавча служба» був укладений договір поруки № 18/03-п, відповідно до якого, ТОВ «ВВС» зобов`язується відповідати перед кредитором, за виконання ОСОБА_2 зобов`язань, що виникли за кредитним договором № 12-07-И/16. Відповідно до п. 2.1. договору поруки, поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором частково. Відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплатою суми у розмірі 585 000,00 грн. Згідно п. 2.2 договору поруки у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань, поручитель несе відповідповідальність перед кредитором як солідарний боржник.

Отримавши вимогу ТОВ «ФК «Арагон» від 19 березня 2020 року, з метою уникнення порушення договору поруки, ТОВ «Внутрішня виконавча служба», як поручитель, частково погасив заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором у розмірі 585 000,00 грн.

Відповідно до п. 4.6 договору поруки у випадку виконання поручителем своїх зобовязань, передбачених п.п. 2.1,4.3 договору, до поручителя, згідно положень ст.ст. 514, 556 ЦК України, переходять права кредитора, які виникли за кредитним договором, у тому числі й ті, що забезпечують його виконання.

Таким чином, до позивача частково перейшло право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 12-07-М/16 від 06 лютого 2007 року на підставі виконання своїх зобовязань, як поручителя відповідно до договору поруки, а саме право вимоги у розмірі 585 000 грн.

Позивач направив на адресу ОСОБА_2 вимогу № 26/03-01 від 26 березня 2020 року, в якій вимагав сплатити заборгованість у розмірі 585 000,00 грн., однак дана вимога залишилася без виконання.

Вказував, що позивачу стало відомо про укладення договорів поруки в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 , а саме: договір поруки № 12-07-И/16-П1 від 06 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; договір поруки № 12-07-И/16-П2 від 06 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; договір поруки № 12-07-И/16-П3 від 06 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_5 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; договір поруки № 12-07-И/16-П3 від 06 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_6 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; договір поруки від 16 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Арагон».

Посилаючись на те, що виконавши зобовязання, забезпечене порукою, до ТОВ «Внутрішня виконавча служба» перейшло право вимоги на суму 585 000,00 грн., позивач просив позов задовольнити.

06 лютого 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_3 подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі, в якому просив зупинити провадження у справі до припинення його перебування на службі у складі Національної гвардії України. На обґрунтування вказаного клопотання зазначив, що на даний момент проходить військову службу і не може брати участь у справі, а також не може забезпечити участь свого представника.

20 лютого 2025 року під час судового засідання представник ОСОБА_2 - адвокат Куриленко О.А. також заявила клопотання про зупинення провадження у справі до припинення ОСОБА_3 перебування на службі у складі Національної гвардії України.

Ухвалою Баришівського районного суду від 20 лютого 2025 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Куриленк О.П. та відповідача ОСОБА_3 про зупинення провадження по справі.

Зупинено провадження у справі за позовом ТОВ «Внутрішня виконавча служба» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ТОВ «Фінансова компанія «Арагон» про стягнення грошових коштів до припинення перебування ОСОБА_3 у складі Збройних Сил України.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Мосюк М.М. звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що долучена до матеріалів справи копія довідки та витягу з наказу по особовому складу не є достатніми для зупинення провадження у справі відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, оскільки не підтверджують залучення відповідача до бойових дій, здійснення заходів з національної безпеки та оборони, переведення конкретної військової частини на воєнний стан.

Крім того, зазначала, що довідка датована 05 лютого 2024 року та витяг з наказу - 03 квітня 2024 року, що не підтверджує обставин, що саме на день розгляду клопотання, коли пройшов майже рік після видачі вказаних документів, ОСОБА_3 перебуває на військовій службі.

Відтак, вважає, що підстави для зупинення провадження у справі за п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України були відсутні, а суд першої інстанції, зупиняючи провадження у справі не звернув уваги, що надані відповідачем документи не є достатніми для зупинення провадження у справі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки в апеляційному порядку оскаржується ухвала про зупинення провадження у справі, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Зупиняючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що відповідач перебуває на військовій службі у складі Збройних Сил України та керувався п. 2 ч.1 ст. 215 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі -Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», заява № 12964/87, § 59).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97 проти України», заява № 19164/04).

Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Підстави, за наявності яких суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, передбачені статтею 251 ЦПК України.

Так, згідно з пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Вимога щодо дотримання розумного строку розгляду справи спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту, а відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

Зупинення провадження у справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.

Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи у стані невизначеності, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та вирішення питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008).

Згідно з пунктом 12 Положення № 1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Результат аналізу пункту 12 Положення № 1153/2008 дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17 (провадження № 61-9218св22), від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20 (провадження № 61-7918св22).

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі неодноразово строк дії воєнного часу продовжувався і не скасовано до теперішнього часу.

За приписами пункту другого зазначеного Указу військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування наказано запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що відповідач ОСОБА_3 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 та призначений на посаду стрільця 3-го відділення 1-го стрілецького взводу 5-ї стрілецької роти 1-го стрілецького батальйону ВОС.

Конструкція пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України дає підстави для висновку, що визначена ним підстава зупинення провадження пов`язана не із самою обставиною введення воєнного стану, а із фактом перебування сторони у справі у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан.

При цьому, вказана вище норма має тимчасовий характер, тобто обмежується строком перебування сторони у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан. За такої умови підстава для зупинення провадження у справі вичерпується тоді, коли участь сторони у складі Збройних Сил України припиняється. Учасник справи може припинити участь у складі Збройних Сил України ще до припинення воєнного стану, якщо така можливість передбачена законодавством.

Наведене правове регулювання дозволяє дійти висновку, що норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України може бути застосована судами під час вирішення питання про зупинення провадження у справі у разі перебування фізичної особи, яка є стороною чи третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, до припинення перебування такої фізичної особи у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 25 липня 2024 року у справі № 852/2а-2/24 (адміністративне провадження № А/990/5/24).

Колегія суддів звертає увагу на те, що конструкція норми пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України носить імперативний характер та покладає на суд саме обов`язок зупинити провадження у справі за цією підставою, при цьому, незалежно від наявності у сторони представника, стадії процесу (підготовче провадження, розгляд справи по суті, апеляційне, касаційне оскарження), ціни позову, виду вимог, що розглядаються у провадженні, чи будь-яких інших чинників.

Таким чином, обставини, на які послався суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про зупинення провадження свідчать про наявність достатніх підстав для зупинення провадження у справі, які передбачені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України.

Враховуючи викладене, наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що цей суд допустив порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, а відтак ухвала суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мосюк Мирослави Миколаївни - залишити без задоволення.

Ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 20 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: