ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Дніпропетровської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 січня 2025 року в цивільній справі номер 183/13136/24 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Дніпропетровської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з розподілу природного газу,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернулось Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Дніпропетровської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України»із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з розподілу природного газу, а саме: заборгованості з розподілу природного газу в розмірі 1084,82 грн.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської областівід 08 січня 2025 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Дніпропетровської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з розподілу природного газу.

Із вказаним судовим рішенням не погодився заявник ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Дніпропетровської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України», подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд скасувати ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської областівід 08 січня 2025 року у справі №183/13136/24 та направити справу для продовження розгляду до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права.

Спірним питанням у даній справі є стягнення з боржника, як власника об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованості за послуги з розподілу природного газу, які надаються ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Дніпропетровської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» за відкритим на його ім`я особовим рахунком № НОМЕР_1 .

Скаржник вважає, що судом першої інстанції було направлено запити щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання боржника виключно за адресою вказаною заявником: АДРЕСА_1 та не було здійснено запит щодо зареєстрованого місця проживання боржника за іншою адресою.

Отже, отримана інформація не дала можливості суду першої інстанції встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи боржника, що зробило неможливим встановлення зареєстрованого місця проживання боржника.

Також зазначив, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з розподілу природного газу, які надаються ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Дніпропетровської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України», на об`єкті нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого він є, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 грудня 2013 року, за відкритим на його ім`я особовим рахунком № НОМЕР_1 .

На думку скаржника, предметом позову (заяви про видачу судового наказу) у справі є зобов`язання, які випливають з надання послуг з розподілу природного газу, що надаються за місцем знаходження нерухомого мана, за правилами виключної підсудності, посилаючись на правову позицію висловлену Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №638/1988/17 та низку судової практики апеляційного суду.

Таким чином вважає, що суд першої інстанції при розгляді заяви залишив поза увагою викладене вище та дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу з підстав передбачених частиною 9 статті 165 ЦПК України.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу.

Згідно з частиною 2 статі 369 ЦПК України апеляційна скарга на вказану ухвалу суду першої інстанції підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання.

Відповідно до частини 13 статі 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, судом першої інстанції встановлено, що, ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Дніпропетровської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з розподілу природного газу, що надаються за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції, постановляючи 08 січня 2025 року ухвалу про відмову у видачі судового наказу за заявою ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Дніпропетровської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з розподілу природного газу, вірно зазначив, що отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання боржника.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд повністю погоджується з огляду на наступне.

ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Дніпропетровської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» заявляє про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за послуги з розподілу природного газу, яка утворилась за період з 01 жовтня 2023 року по 30 листопада 2024 року у розмірі 1084,82 грн, за місцем знаходження об`єкту нерухомості, до якого здійснюється розподіл природного газу, а саме: АДРЕСА_1 .

Частиною 9 статті 165 ЦПК України встановлено у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Згідно з повідомленням Спаського старостинського округу Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, яке надійшло на запит суду від 06 січня 2025 року, вбачається, що ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , в реєстрації не значиться, відомості відсутні (а.с. 21).

Заявник Дніпропетровська філія ТОВ «Газорозподільні мережі України» звернулася до суду першої інстанції із заявою про видачу судового наказу, тобто, в наказному провадженні, яке є особливим спрощеним видом цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Захист права у наказному провадженні може мати місце за наявності безспірної вимоги стягувача, що підтверджується належно оформленими письмовими документами. У такому випадку немає потреби порушувати процесуально складне та тривале за часом позовне провадження, достатньо короткого та спрощеного наказного провадження, що відповідає інтересам як кредитора (стягувача), так і суду.

Інститут наказного провадження відповідає міжнародним принципам здійснення справедливого та ефективного правосуддя і забезпечення прав людини. Зокрема, у Рекомендації № R (81) 7 від 14 травня 1981 р. Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів спрощення доступу до правосуддя та Рекомендації № R (84) 5 від 28 лютого 1984 р. щодо принципів цивільного судочинства з метою вдосконалення судової системи визначено, що для справ, пов`язаних з безспірним правом, повинні бути передбачені спеціальні правила для прискорення розгляду справи.

Наказне провадження є ефективним засобом вирішення безспірних справ. Розгляд справ у наказному провадженні врегульовано розділом ІІ ЦПК, що зумовлено його специфікою порівняно з позовним та окремим провадженнями (відповідно розділів ІІІ та IV цього Кодексу).

Наказне провадження - це особливий порядок судового розгляду окремих категорій справ. Його метою є спрощення, скорочення та здешевлення судової процедури у тих випадках, коли це можливо та виправдано. Тому порядок розгляду справи про видачу судового наказу є менш тривалим в часі та простішим з організаційної точки зору, адже він не потребує виклику сторін, проведення відкритого судового засідання з усіма відповідними процесуальними діями.

Частиною 1 статті 162 ЦПК України встановлено, що заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Підсудність - це розмежування повноважень судів щодо розгляду справ. Визначити підсудність означає вказати, який суд буде розглядати дану справу.

Як зазначає апелянт, дійсно положеннями частини 2 статті 163 ЦПК України передбачено зазначення у заяві про видачу судового наказу, у тому числі, місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), проте положення статті 162 ЦПК України є спеціальною нормою для визначення підсудності розгляду справ цієї категорії, де наявна відсилка до норм, які регулюють загальні правила підсудності.

Загальна підсудність справ за позовами до фізичних осіб пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (частина 1 статті 27 ЦПК України).

Заявником вказано адресу боржника ОСОБА_1 як: АДРЕСА_1 , за якою, як встановлено судом першої інстанції, боржник не зареєстрований. Доказів протилежного ні апеляційна скарга, ні матеріали справи не містять.

Таким чином, доводи скаржника щодо неврахування правил виключної підсудності, передбаченої частиною 1 статті 30 ЦПК України у цій справі, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки зазначена норма процесуального законодавства не регулює визначення підсудності в наказному провадженні, а положення статті 162 ЦПК України не мають відсилання до цієї норми процесуального Закону.

Наведені скаржником приклади судової практики, зокрема, постанови Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №638/1988/17 є безпідставними, оскільки питання щодо застосування частини 1 статті 30 ЦПК України у справах про стягнення житлово-комунальних послуг, на які посилається скаржник, стосувалося справ, порушених в порядку позовного провадження, що не є тотожним з наказним провадженням, а отже норма статті 30 ЦПК України не може бути застосована.

Крім цього, апеляційний суд критично відноситься до доводів апелянта про застосування та з`ясування питання власності боржника, де останній має заборгованість, адже зазначене буде суперечити інституту наказного провадження. Ці обставини, на вимогу учасників справи, притаманні з`ясуванню виключно у порядку позовного провадження.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно застосував частину 9 статті 165 ЦПК України при вирішенні питання можливості чи неможливості відкриття провадження у наказному провадженні та після отримання відповіді на запит щодо встановлення зареєстрованого місця проживання боржника, вірно відмовив у видачі судового наказу.

Всі інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин і незгоди з висновками суду першої інстанції, тому підстави для застосування апеляційним судом положень статті 379 ЦПК України відсутні.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала постановлена без порушень норм процесуального права, тому підлягає залишенню без змін на підставі статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Дніпропетровської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» - залишити без задоволення.

Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 січня 2025 року в цивільній справі номер 183/13136/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: