Справа № 130/3143/23
Провадження № 22-ц/801/857/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 рокуСправа № 130/3143/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Панасюка О.С., Шемети Т.М., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 грудня 2024 року, ухвалене суддею Верніком В.П. в м. Жмеринка, повне рішення складено 06 січня 2025 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,

встановив:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

1) визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб автомобіль Peugeot 308, 2009 року випуску, державний номерний знак « НОМЕР_1 »;

2) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки вказаного автомобіля в розмірі 73 955 грн та понесені позивачем документально підтверджені судові витрати.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 05 лютого 2004 року виконавчим комітетом Кам`янської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Спільне життя у сторін в даному шлюбі не склалося, тому ОСОБА_2 18 липня 2023 року подав до суду позовну заяву про розірвання шлюбу з вказаних підстав, яка задоволена рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 вересня 2023 року у справі № 130/1880/23. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У період шлюбу сторонами придбано та зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на рухоме майно, а саме 21 серпня 2018 року зареєстровано право власності на автомобіль PEUGEOT 308, 2009 року випуску, державний номерний знак « НОМЕР_1 ». Автомобіль придбано та зареєстровано за відповідачем в Республіці Польща. Даний транспортний засіб вони придбали за спільні сімейні кошти, які заробили та накопичили під час шлюбу.

Наразі автомобіль перебуває у власності та користуванні ОСОБА_2 .. Відповідно до звіту з визначення ринкової вартості автомобіля, станом на 28 вересня 2023 року вартість автомобіля становить 147 910 гривень.

Таким чином позивачка вважає, що оскільки автомобіль придбаний під час зареєстрованого шлюбу сторін у справі, відтак він належить до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках за не встановлення передбачених законом підстав відходу від ідеальних часток, тобто в розмірі 1/2 частини за кожним з них. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, а добровільно сторони не домовилися про відшкодування відповідачем на користь позивача половини його вартості, позивач змушена звернутися до суду за захистом власних прав та інтересів.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 листопада 2023 року відкрито провадження в цивільній справі №130/3143/23.

Також у грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

1) визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

2) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку в майні подружжя, а саме:

- житловий будинок АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,0942 з кадастровим номером :00:001:5509 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

В обґрунтування цього позову ОСОБА_1 зазначила, що до укладення шлюбу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 08 січня 2002 року набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано в КП «ВООБТІ» 08 січня 2002 року.

Того ж дня, 08 січня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу відповідач набув у власність земельну ділянку площею 1525 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 , надану для особистого підсобного господарства.

Зазначений вище житловий будинок 1904 року побудови, після одруження сторонами було прийнято рішення про проведення його перебудови та покращення, щоб він був придатним та зручним для проживання молодої родини. Так, було проведено до будинку водопостачання та водовідведення, будинок газифіковано, проведено реконструкцію житлового будинку відповідно до будівельного паспорту, здійснено ремонтні роботи всередині будинку. Фактично під час шлюбу за рахунок спільних трудових та грошових витрат, позивач та відповідач здійснювали проведення будівельних та ремонтних робіт з перепланування, проведення перебудови даного житлового будинку, внаслідок чого відбулося значне (істотне) поліпшення та збільшення вартості спірного нерухомого майна, яке нерозривно пов`язане з об`єктом нерухомості, житловий будинок зазнав значних перетворень (до невпізнання). Факт проведення будівельних та ремонтних робіт з перепланування, проведення перебудови вищезазначеного житлового будинку, внаслідок яких житловий будинок зазнав значних перетворень підтверджується рядом доказів, які збереглися в будинку. Вказану земельну ділянку згодом, під час спільного проживання сторін, на підставі технічної документації із землеустрою було поділено на дві земельні ділянки та 25 листопада 2013 року зареєстровано право власності, а саме: земельну ділянку площею 0,0583 з кадастровим номером :00:001:5507 для ведення особистого селянського господарства та земельну ділянку площею 0,0942 з кадастровим номером :00:001:5509 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Зазначає, що сторони спільно займалися трудовою діяльністю, більшість часу працювали за кордоном, де працюють і на сьогодні. Отриманий спільно дохід у своїй більшості витрачали на перебудову, а фактично будівництво спірного житлового будинку. Придбано житловий будинок за 6591 грн, а станом наразі вартість будинку складає 648 630 грн. Роботою будівельних бригад керував ОСОБА_2 , наймав їх на роботу, формулював задачі, контролював їх виконання та розраховувався з ними за виконану роботу, все відбувалося звісно із погодженням та згодою позивача.

Таким чином, позивачка вважає, що за період шлюбу вона спільно з відповідачем набула право власності на вищевказане майно, однак, за взаємною згодою сторони не в змозі розділити спільне сумісне майно, яке належало відповідачу до шлюбу, але значно збільшилось у вартості за рахунок спільних коштів та трудової діяльності сторін в період шлюбу. Сторони намагалися дійти згоди, відповідач погодився на те, що даний житловий будинок варто подарувати двом синам подружжя в рівних частинах, передав позивачу оригінали правовстановлюючих документів, яка почала займатися організацією та підготовкою документів для нотаріального посвідчення договору дарування, відповідач надав довіреність на ім`я своєї матері для підписання від його іменні договору дарування, однак, з часом матір відповідача переконала його відмовитися від здійснення відповідного дарунка на ім`я дітей, тому позивач змушена звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 грудня 2023 року відкрито провадження в цивільній справі №130/3513/23.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 січня 2024 року справу №130/3513/23 об`єднано в одному позовному провадженні зі справою №130/3143/23 та присвоєно номер №130/3143/23.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «PEUGEOT 308», 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля «PEUGEOT 308», 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 73 955 (сімдесят три тисячі дев`ятсот п`ятдесят п`ять) гривень, а також судові витрати в сумі 5 673 (п`ять тисяч шістсот сімдесят три) гривні 60 копійок.

У задоволенні позовних вимог в частині визнання житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину в майні подружжя, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0942 га, кадастровий номер :00:001:5509, для будівництва в обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та винести в даній частині постанову про задоволення позовних вимог. У решті рішення суду просить залишити без змін.

У скарзі зазначає, що факт проведення будівельних та ремонтних робіт з перепланування, проведення перебудови житлового будинку, внаслідок яких житловий будинок зазнав значних перетворень підтверджується рядом доказів, які додані до матеріалів справи. Решта письмових доказів не збереглися, оскільки вона взагалі не могла припустити, що будинок буде предметом поділу. Факт проведення значної перебудови будинку підтвердила свідок ОСОБА_5 , яка не є родичкою сторін, а є їх сусідкою. Свідок відповідача, ОСОБА_6 , також підтвердив ту обставину, що будинок під час придбання у 2002 році мав «не дуже добрий стан» і йому відомо, що «будинок переробляли в подальшому». Сторони спільно займалися трудовою діяльністю, більшу частину часу працювали за кордоном, де працюють і на сьогодні. Отриманий спільно дохід у своїй більшості сторони витрачали на перебудову, а фактично на будівництво будинку.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за відповідачем права власності на автомобіль та стягнення з нього на користь позивачки грошової компенсації вартості 1/2 частки цього автомобіля сторонами не оскаржується, а відтак, рішення суду в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 05 лютого 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 виконавчим комітетом Кам`янської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 (а.с.10 т.1).

У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 відповідно (а.с.13,14 т.1).

ОСОБА_1 з 11 серпня 2004 року, а діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 26 січня 2016 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12, 17, 19 т.2).

Будинок та земельну ділянку площею 1525 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства за вказаною адресою відповідач ОСОБА_2 набув на підставі договорів купівлі-продажу від 08 січня 2002 року, зареєстрованих у реєстрі за №І-22 та №І-24.

Вказане підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи №(554) (4820) 2448 щодо житлового будинку в АДРЕСА_1 , договорами купівлі-продажу від 08 січня 2002 року (а.с.81,82 т.2), інформаційною довідкою №278-7 від 05 грудня 2023 року з системи Опендатабот (а.с.20 т.2).

21 січня 2002 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки Жмеринською міською Радою народних депутатів видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ВН №032475 площею 0,1525 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства (а.с.85 т.2).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 листопада 2023 року №353221182 вбачається, що у зв`язку з поданням для державної Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ВН №032475 від 21 січня 2002 року, 25 листопада 2013 року за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на дві земельні ділянки за вказаної вище адресою:

- земельну ділянку площею 0,0583 га, кадастровий номер :00:001:5507, для ведення особистого селянського господарства;

- земельну ділянку площею 0,0942 га, кадастровий номер :00:001:5509, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.21-22 т.2).

Згідно звіту з визначення ринкової вартості житлового будинку, загальною площею 83,38 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , слідує, що ринкова вартість зазначеного житлового будинку станом на 28 вересня 2023 року, без ПДВ, становить 648 630 грн (а.с.112-123 т.2).

ОСОБА_8 , вважаючи, що будинок по АДРЕСА_1 , хоча і набутого ОСОБА_2 до укладення між ними шлюбу, відноситься до спільного майна подружжя, звернулася до суду із позовними вимогами про визнання його спільною власністю подружжя та його поділ.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Стаття 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що внаслідок яких істотно збільшилась вартість такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх обставин справи.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і в таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційним судом встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 набуто ОСОБА_2 08 січня 2002 року, тобто за два роки до укладення шлюбу з ОСОБА_1 ..

На момент набуття відповідачем у власність житловий будинок, 1904 року побудови, складався з одного поверху з прибудовами та його житлова площа становила 52,1 кв.м.,.

Будинок було придбано за 6 591 гривню, що становила його інвентаризаційну оцінку.

Як стверджує ОСОБА_1 у позовній заяві, після одруження сторонами було прийнято рішення про проведення його перебудови та покращення, до будинку було проведено водопостачання та водовідведення, газ, здійснено реконструкцію будинку.

З наданих ОСОБА_1 документів встановлено наступне.

Так, у 2005 році на замовлення ОСОБА_2 було розроблено робочий проект газифікації житлового будинку по АДРЕСА_1 , що містить всі необхідні дані та розрахунки для безпечного та ефективного підключення будинку до газопостачання (а.с.23-33 т.2).

Також у 2005 році на замовлення ОСОБА_2 з метою планування та виконання будівельних робіт щодо приєднання будинку до централізованих систем водопостачання було розроблено робочий проект водопостачання та водовідведення житлового будинку по АДРЕСА_1 , (а.с.34-45 т.2).

27 грудня 2012 року на замовлення ОСОБА_2 було надано будівельний паспорт № НОМЕР_5 з метою реконструкції житлового будинку та будівництва господарської будівлі в АДРЕСА_1 (а.с.46-74 т.2).

У Генплані, погодженому в.о. начальника управління містобудування та архітектури ОСОБА_9 , в експлікації будівель та споруд зазначено, що на плані зображено:

- під номером 1 житловий будинок, 1 поверх, проект існуюча, примітка реконструкція;

- під номером 2 господарська будівля, 1 поверх, проект проект., примітка нове будівництво;

- під номером 3 житловий будинок, сарай, 1 поверх, проект існуючі (а.с.49 на звороті т.2).

З копії договорів №9 від 24 листопада 2008 року та №35 від 05 липня 2010 року, укладених між ОСОБА_10 та ФОП ОСОБА_11 слідує, що відповідачем було придбано метало-пластикові конструкції (вікна, двері, ролети) (а.с.109-110 т.2).

Згідно зі звітом з визначення ринкової вартості житлового будинку слідує, що загальна житлова площа будинку становить 83,38 кв.м, а вартість - 648 630 грн (а.с.112-123 т.2).

Із вказаного слідує, що вже під час перебування сторін у шлюбі відбулася реконструкція будинку відповідно до будівельного паспорту, до будинку було проведено водопостачання та водовідведення, підключено будинок до мережі газопостачання.

Крім того, вартість будинку істотно перевищувала вартість будинку на момент його придбання. Протилежного відповідачем не доведено.

Вирішальне значення при втручанні у особисту власність одного із подружжя має не факт збільшення вартості у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості. У розумінні статті 62 СК України втручання у право власності ОСОБА_2 може бути обґрунтованим у разі наявності в сукупності двох факторів: істотності збільшення вартості майна, що у даному випадку є доведеним, але також і того, що це збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого подружжя, який не є власником. У цьому випадку тягар доказування зазначеної обставини покладений саме на позивача, оскільки він не є власником нерухомого майна.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначала, що під час шлюбу вона з ОСОБА_2 за рахунок спільних трудових та грошових затрат здійснювали проведення будівельних та ремонтних робіт з перепланування, перебудови будинку. Сторони спільно займалися трудовою діяльністю, більшість часу працювали за кордоном, де працюють і сьогодні і отриманий спільно дохід у своїй більшості витрачали на перебудову, а фактичну будівництво спірного будинку.

Зі змісту статті 178 ЦПК України слідує, що заперечення проти позову відповідач викладає у відзиві.

Відзив повинен, в тому числі, містити: обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, надану позивачем, з якою відповідач погоджується; заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються (п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Тобто, суд ухвалює рішення в межах вимог позову та з урахуванням заперечень відповідача щодо заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд виходить з того, що ОСОБА_2 , подаючи відзив на позов, не заперечував вказаних ОСОБА_1 в позовні обставин щодо значного (істотного) поліпшення та збільшення вартості спірного житлового будинку внаслідок спільних трудових та грошових затрат. При цьому лише вказував, що у позасудовому порядку бажав поділити набуте у шлюбі майно, зокрема, подарувати будинок дітям.

Судом першої інстанції не було надано також оцінки показам свідка ОСОБА_12 , сусідки сторін, яка вказала, що спочатку відповідач ОСОБА_2 придбав будинок за адресою: АДРЕСА_1 , потім він одружився з ОСОБА_1 , але до будинку одразу вони не переїхали, оскільки спочатку робили там ремонт. Почали сторони у справі у вказаному будинку проживати, коли у них народилася дитина. Спочатку будинок був не газофікований і до нього не було підведено водовідведення. Знає, що відповідач іздив за кордон на заробітки, а позивач займалася домашніми справами. Вважає, що вони обидва вкладали кошти і власні сили в ремонт будинку.

Свідок ОСОБА_6 , серед іншого показав, що будинок був придбаний у непридаткому для проживання стані, там було проведено дуже багато ремонтних робіт, в тому числі і після реєстрації у 2004 році шлюбу сторін.

Апеляційний суд бере до уваги наступні обставини.

Після одруження, в спірному будинку була зареєстрована дружина ОСОБА_2 ..

Реконструкція будинку почалася в 2012 році, тобто під час шлюбу.

Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: 2006 року народження та 2007 року народження, а відтак позивач була позбавлена можливості активно приймати участь в реконструкцій будинку.

У ч. 1 ст. 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Апеляційний суд зважає на те, що все майно придбане для здійснення реконструкції будинку, з 2005 року є спільною сумісною власністю, а відтак в реконструкції будинку вкладалося майно, яке є спільним, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 62 СК України в частині збільшення вартості за рахунок спільних грошових затрат.

Позивач на власний розсуд підтвердила збільшення розміру вартості будинку, порівнявши ціну, за якою його придбано, з ціною за оцінкою спеціаліста.

Відповідач навіть не намагався спростувати цей факт, стверджуючи при цьому лише про недостовірність такого доказу, як оцінка будинку.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою в АДРЕСА_1 , об`єктом спільної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та визнання за останньою права власності на 1/2 частку цього будинку.

Що стосується земельної ділянки, то апеляційними судом встановлено, що 21 січня 2002 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 січня 2002 року Жмеринською міською Радою народних депутатів було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ВН №032475 площею 0,1525 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку; ведення особистого підсобного господарства.

У подальшому вказану земельну ділянку було поділено на дві земельні ділянки.

Так, 25 листопада 2013 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на дві земельні ділянки по АДРЕСА_1 :

- площею 0,0583 га з кадастровим номером :00:001:5507 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства

- площею 0,0942 га з кадастровим номером :00:001:5509 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 викладено висновок, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Отже, якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям, виділу їх частини або визначення частки у праві спільної власності до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Відтак, до ОСОБА_1 переходить і право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0942 з кадастровим номером :00:001:5509 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку цього будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи .

У зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає також стягненню судовий збір за задоволенні позовні вимоги в розмірі 3 243,20 грн, виходячи з ціни позову. А відтак підлягає збільшенню розмір судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 5 673 (п`ять тисяч шістсот сімдесят три) гривні 60 копійок до 8 916 (вісім тисяч дев`ятсот шістнадцять) гривень 80 копійок.

Також, у зв`язку із задоволенням вимог апеляційної скарги, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 4 864,80 грн.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 грудня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку в майні подружжя, а саме:

- житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельної ділянки площею 0,0942 з кадастровим номером :00:001:5509 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Збільшити розмір судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 5 673 (п`ять тисяч шістсот сімдесят три) гривні 60 копійок до 8 916 (вісім тисяч дев`ятсот шістнадцять) гривень 80 копійок.

У решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_7 ) судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 4 864 (чотири тисячі вісімсот шістдесят чотири) гривні 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 травня 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.С. Панасюк

Т.М. Шемета