Номер провадження: 22-ц/813/916/25
Справа № 523/4389/23
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» про визнання пункту договору недійсним та зобов`язання провести перерахунок. -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, до ТОВ «Глобал Спліт» про визнання пункту 1.6. кредитного договору №ІКАZG.235560.001 від 04.04.2014 року , укладеного між нею та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», щодо сплати позичальником комісії за надання кредитних ресурсів щомісяця у період сплати у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту, недійсним, а також зобов`язати відповідача провести перерахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням незаконно сплаченої комісії у розмірі 18018 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04.04.2014 року позивачка отримала в кредит 150150 грн у термін до 03.04.2018 року під проценти за користування кредитом - 15,5 % річних. Обов`язки позивачка виконувала до травня 2016 року. У вересні 2019 року отримала позов ТОВ «Глобал Спліт» про стягнення заборгованості за кредитним договором і дізналася про відступлення прав вимоги новому кредитору. Вказуючи на норми Закону України «Про захист прав споживачів» вважає, що п. 1.6. договору щодо сплати комісії є несправедливими, тому просить цей пункт визнати незаконним та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок сплаченої суми.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2023 року позов було задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 1.6 кредитного договору №ІКАZG.235560.001 від 04.04.2014 року, укладеного між нею та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку», щодо сплати позичальником комісії за надання кредитних ресурсів щомісяця у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2023 року в частині відмови в задоволені позовних вимог про зобов`язання провести перерахунок заборгованості з кредитним договором скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача провести перерахунок заборгованості з кредитним договором задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в своїх поясненнях до позовної заяви від 27.11.2023 року ОСОБА_1 , в якості підтвердження сплати комісії за кредитним договором у розмірі 18 018 грн, надала копію роздруківки розрахунку заборгованості за кредитним договором №IKAZG.235560.001 від 04.04.2014 року. Ця роздруківка розрахунку заборгованості була надана ТОВ «Глобал Спліт» на виконання ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 02.03.2020 року у справі №523/11492/19 за позовом ТОВ «Глобал Спліт» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Тобто роздруківка розрахунку заборгованості за кредитним договором у справі №523/11492/19 з первинними документами, яку надало до суду ТОВ «Глобал Спліт», є належним та допустимим доказом. Тому, позивач вважає, що роздруківка розрахунку заборгованості за кредитним договором №IKAZG.235560.001 від 04.04.2014 року, яку ОСОБА_1 надала до суду з письмовими поясненнями до позову, також є належним та допустимим доказом для розгляду в цієї справи.

Визнання недійсною умови кредитного договору про плату комісії за надання кредитних ресурсів є підставою про зобов`язання відповідача перерахувати кредитну заборгованість ОСОБА_1 . За таких обставин позивач вважає,що необхідно застосувати правові наслідки недійсності пункту 1.6 кредитного договору, на виконання умов якого ОСОБА_1 було сплачено 18 018 грн, які підлягають зарахуванню у рахунок погашення заборгованості по кредиту. Однак, суд першої інстанції на ці обставини не звернув уваги та не врахував, що призвело до незаконної відмови в частині позовних вимог про зобов`язання ТОВ «Глобал Спліт» провести перерахунок за незаконно сплаченої комісії у розмірі 18 018 грн.

14.06.2024 року через систему «Електронний суд» від представника Комунальної установи «Центр фінансування та господарської діяльності закладів та мустанов системи освіти Пересипського району м. Одеси» надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого представник просив у задоволені апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 13.05.2025 року на 15:30 год. учасники справи не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 13.05.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги та визнаючи недійсним пункт 1.6 кредитного договору №ІКАZG.235560.001 від 04.04.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», суд першої інстанції виходив з того, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо) та з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 дійшов висновку, що п.1.6 кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню його недійсним. Разом з тим, вимоги про зобов`язання провести перерахунок заборгованості за кредитним договором №ІКАZG.235560.001 від 04.04.2014 року з урахуванням незаконно сплаченої комісії у розмірі 18 018 грн, не підлягають задоволенню, оскільки суду не було надано належного та допустимого доказу на підтвердження оплати вказаної суми.

Колегія суддів не може погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 04 квітня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №IKAZG.235560.001, за яким банк надав позивачу кредит у сумі 150150 гривень 00 копійок, а позивач зобов`язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 03 квітня 2018 року та сплатити відсотки за його користування.

За умовами п. 1.6. договору позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 0,50 % від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати. Сплата комісії здійснюється в гривні. Розрахунок та нарахування здійснюється щомісяця в перший робочий день місяця за поточний місяць. Комісія за місяць видачі кредиту не нараховується. Нарахування комісії здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму кредиту що зазначений у п.1.2.

Згідно з п. 1.7. договору кредит надається позичальнику на наступні цілі: на придбання авто SSA№G YA№G REXTO№, 2011 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 та сплату комісії за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Відповідно до п. 2.4. договору період сплати кредиту, комісії та процентів: з 1-го по 10-те число кожного місяця, починаючи з наступного місяця, після дати підписання даного договору. При несплаті кредиту, комісії та відсотків у зазначений строк вони вважаються простроченими.

04 квітня 2014 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_1 укладено договір застави рухомого майна №ZXA019500.235560.002, предметом цього договору є надання заставодавцем в заставу рухомого майна автомобіля марки SSA№G YA№G REXTO№, 2011 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 , сірого кольору, номер шасі № НОМЕР_2 , в забезпечення виконання зобов`язань заставодавцем перед ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку», в силу чого ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» має право в разі невиконання заставодавцем зобов`язань, забезпечених заставою, одержати задоволення своїх вимог за рахунок Предмету застави переважно перед іншими кредиторами заставодавця.

06 березня 2019 року укладено договір № 146 про відступлення (купівлю - продаж) прав вимог між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ТОВ «Глобал Спліт» за яким до товариства перейшли права вимоги за вказаним кредитним договором, а також всі інші пов`язані з ним права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, в тому числі звернення стягнення.

З додатку до договору Договір № 146 про відступлення (купівлю - продаж) прав вимог між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ТОВ «Глобал Спліт» убачається, що були передані права за кредитним договором №IKAZG.235560.001 від 04.04.2014 року.

Колегія суддів виходить з такого.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позову зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 766/8096/20, провадження № 61-15716св20.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі - Закон № 1023-XII) (тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону № 1023-XII до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами.

Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)).

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III "Про банки та банківську діяльність"), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.

З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) вказано, що: «Велика Палата Верховного Суду зауважує, що практику застосування наведених приписів під час вирішення питання про недійсність (оспорюваність, нікчемність) умови про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни»

З 13 січня 2006 року почали діяти нові редакції:

- статті 18 Закону України № 1023-XII, яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 5463-VI). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті);

- статті 19 Закону України № 1023-XII "Про захист прав споживачів" про заборону нечесної підприємницької практики - будь-якої підприємницької діяльності або бездіяльності, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції (пункт 14 статті 1 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 5463-VI). Поняттям такої практики охоплюється, зокрема, будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (пункт 2 частини другої статті 19). За змістом абзацу першого частини другої цієї статті підприємницька практика вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Така практика вводить в оману, зокрема, стосовно ціни або способу розрахунку ціни, потреби у послугах (пункти 3 і 4 частини другої статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 5463-VI, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (абзац восьмий частини другої вказаної статті у редакції Закону № 5463-VI, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (частина шоста статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 5463-VI)".

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) (пункти 24-25, 29, 30-31, 36.2).

ОСОБА_1 , як на підставу позову, посилалася на те, що умови оспорюваного пункту 1.6. кредитного договору №IKAZG.235560.001 від 04.04.2014 року щодо сплати позичальником комісії за надання кредитних ресурсів суперечать вимогам актів цивільного законодавства, зокрема Закону України "Про захист прав споживачів" та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, є несправедливими, оскільки передбачають додаткові, нічим не обґрунтовані платежі, за дії, які не є послугою, суттєво погіршуючи становище позивача, як боржника банку - споживача його послуг.

Так, зміст оспорюваного кредитного договору від 04.04.2014 року свідчить про те, що умови, викладені у пункті 1.6., передбачають сплату позичальником комісії за надання кредитних ресурсів щомісяця у період сплати у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту.

Умова кредитного договору про щомісячне внесення позивачем на користь банку плати за управління кредитом обмежує права позивача як сторони договору та клієнта банку. Ця умова не була спрямована на незаконне заволодіння майном позивача. Її встановлення пов`язане з різним тлумаченням сторонами приписів частини першої статті 21 Закону № 1023-XII у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, та частини третьої статті 55 Закону № 2121-III.

За встановлених вище обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що щомісячна сплата комісії за надання кредитних ресурсів, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливою умовою оспорюваного кредитного договору та такою, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що є підставою для визнання п. 1.6. зазначеного договору недійсним згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною п`ятою статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Аналогічний за змістом висновок зробив Верховний Суд у постановах від 22 березня 2023 року у справі № 667/8820/15-ц (провадження № 61-11783св21), від 23 серпня 2023 року у справі № 564/282/16-ц (провадження № 61-553св22).

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновок в частині визнання недійсним пункту 1.6 кредитного договору №ІКАZG.235560.001 від 04.04.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», щодо сплати позичальником комісії за надання кредитних ресурсів щомісяця у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту, однак помилково відмовив в частині вимог про зобов`язання провести перерахунок заборгованості з урахуванням незаконно сплаченої комісії у розмірі 18 018 грн, з підстав ненадання підтвердження оплати вказаної суми.

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Таким чином, встановивши наявність підстав для визнання недійсним пункту 1.6. кредитного договору №IKAZG.235560.001 від 04.04.2014 року, в порядку застосування наслідків недійсності правочину необхідно зобов`язати ТОВ «Глобал Спліт», як правонаступника ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» здійснити перерахунок кредитної заборгованості позичальника в частині сплаченої з часу укладення кредитного договору комісії, зарахувавши її у рахунок інших обов`язкових платежів, що по своїй суті забезпечить захист інтересу позичальника у правовій визначеності.

Зазначене також узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року в справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що у справі № 523/11492/19 за позовом ТОВ «Глобал Спліт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором постановою Одеського апеляційного суду від 19.04.2024 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2023 року в частині вимог ТОВ «Глобал Спліт» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотками, пені скасовано, ухвалено нове. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Глобал Спліт» суму заборгованості за основним боргом у розмірі 5 565,57 грн, в решті вимог відмовлено.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд при визначенні розміру заборгованості за кредитним договором виходив з розрахунку заборгованості від 25.06.2019 року за кредитним договором №IKAZG.235560.001 від 04.04.2014 року, наданого позивачем - ТОВ «Глобал Спліт», з якого вбачається, що останній платіж у розмірі 5000 грн позичальник здійснила 29.12.2017 року. Станом на 03.04.2018 (день закінчення строку дії кредитного договору) прострочена заборгованість за тілом кредиту складала 82487,57 грн, за простроченими відсотками 23078 грн, а також банком нарахована пеня за весь період прострочення та сума заборгованості по комісії.

У вказаному судовому рішенні, крім іншого, апеляційним судом зазначено: «Посилання апелянта на те, що нею сплачена комісія в загальному розмірі 18018 грн, яка нараховувалася банком безпідставно, тому має бути врахована при визначенні заборгованості апеляційний суд вважає помилковим, оскільки дане питання не є предметом спору в межах визначеного періоду стягнення».

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №IKAZG.235560.001 від 04.04.2014 року, наданого ТОВ «Глобал Спліт» у цивільній справі № 523/11492/19, скаржником було сплачено комісію у загальному розмірі 18 018 грн, що підлягає зарахуванню в рахунок погашення заборгованості. На підтвердження зазначеного позивачем до письмових пояснень додано зазначений розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Банком, в підтвердження боргу ОСОБА_1 у цивільній справі № 523/11492/19 надано розрахунок заборгованості, який є первинним документом та підтверджує здійснені по банківському рахунку операції.

Так, у графі розрахунку «Погашена комісія на дату» щомісячно зазначено суми погашення комісії, що загалом становлять - 18 018 грн.

Колегія суддів бере до уваги, що вказаний розрахунок заборгованості за кредитним договором №IKAZG.235560.001 від 04.04.2014 року був предметом дослідження у цивільній справу № 523/11492/19 за позовом ТОВ «Глобал Спліт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, та сторонами такий розрахунок не спростований.

Крім того, загальна сума комісії сплачена ОСОБА_1 відповідно до представленого до позову розрахунку узгоджується з розміром заявлених вимог щодо перерахунку заборгованості та врахування цієї безпідставно сплаченої комісії у рахунок інших невиконаних ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №ІКАZG.235560.001 від 04.04.2014 року - 18 018 грн.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором №IKAZG.235560.001 від 04.04.2014 року підтверджує факт сплати ОСОБА_1 комісії за надання кредитних ресурсів у загальному розмірі 18 018 грн.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги позивача у цій частині знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, а оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог про зобов`язання провести перерахунок заборгованості з кредитним договором №ІКАZG.235560.001 від 04.04.2014 року з урахуванням незаконно спеченої комісії у розмірі 18018,00 грн - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову в оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За положеннями частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів", споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Отже, враховуючи задоволення позовних вимог, а також, що позивач звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 147,20 грн (2684 х 0,4) х 2, виходячи з (2684 грн - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2023 року х 0,4 - ставка судового збору за дві вимоги немайнового характеру, які подані фізичною особою) та за подання апеляційної скарги в розмірі 3 220,80 грн, виходячи з (2684 х 0,4 х 1,5) х 2, що в сумі становить 5 368 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2023 року в частині відмови у задоволені позовних вимог про зобов`язання провести перерахунок заборгованості з кредитним договором №ІКАZG.235560.001 від 04.04.2014 року з урахуванням незаконно спеченої комісії у розмірі 18018,00 грн - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Зобов`язатиТовариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» провести перерахунок заборгованості за кредитним договором №ІКАZG.235560.001 від 04.04.2014 року з урахуванням незаконно спеченої комісії у розмірі 18 018 гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» () на користь держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 5 368 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 03.06.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова