ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 705/3625/24
Провадження № 22-ц/821/585/25
категорія: 305010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Відділ державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, бездіяльністю органу державної влади, його посадовою/службовою особою при здійсненні нею своїх повноважень, у складі головуючого судді Орендарчука М. П.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

17.06.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Відділу державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, бездіяльністю органу державної влади, його посадовою/службовою особою при здійсненні нею своїх повноважень.

Свої вимоги мотивував тим, що 06 березня 2024 року Христинівський районний суд, розглянувши скаргу ОСОБА_1 на дії і бездіяльність юридичної особи з назвою: «Відділ державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)» в особі державного виконавця Кравченко Марини Василівни, постановив ухвалу, якою визнав неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кравченко М. В. щодо проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за період відсторонення скаржника ОСОБА_1 від роботи.

Суд зобов`язав старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кравченко М. В. здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 67210709 за період відсторонення скаржника ОСОБА_1 від роботи, виходячи з мінімального гарантованого розміру аліментів на дитину відповідного віку, тобто в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Зазначає, що 07 березня 2024 року Христинівський районний суд надіслав копію ухвали від 06.03.2024 на дії і бездіяльність юридичної особи з назвою: «Відділ державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області» в особі державного виконавця Кравченко М. В. на 3-х аркушах державному виконавцю відділу ДВС у м. Умань Кравченко М. В. на адресу: « АДРЕСА_1 ».

Державний виконавець Кравченко М. В., порушивши рішення Конституційного Суду України, а також вищезазначене рішення Христинівського районного суду від 06 березня 2024 року, свідомо не виконала це рішення суду в десятиденний строк, чим завдала значної матеріальної і моральної шкоди позивачу. Також неправомірним розрахунком, визнаним таким рішенням суду, що вступив в законну силу, завдала позивачу моральної шкоди. Позивач зазначає, що така, відверто протиправна бездіяльність з боку службової/посадової особи при здійсненні своїх повноважень, викликали у нього дуже неприємні емоції та відчуття смутку, зневіри і розпачу.

Не отримавши в законний спосіб, визначений ст. 453 ЦПК України десятиденний строк від дати отримання судового рішення відповідачем, він змушений був звернутися до відповідача особисто двічі: 30 квітня 2024 року із заявою про виконання ухвали суду і 14 травня 2024 року з усним зверненням-вимогою здійснити перерахунок згідно ухвали суду.

Згідно ухвали суду від 06.03.2024 він мав отримати саме перерахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 67210709 за період відсторонення його від роботи, а отримав оновлений «розрахунок заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому листу № 705/3280/21 2-н/705/221/21 Уманського міськрайонного суду 12.10.2021 року» у виконавчому провадженні № 67210709, у тому числі й за період відсторонення із врахуванням ухвали суду від 06.03.2024. На думку позивача, оновлений розрахунок ніяким чином не вплинув на суму стягнень по виконавчому провадженні № 67210709.

Перерахунок заборгованості виключно за період його відсторонення від роботи (з 08 листопада 2021 року по 28 лютого 2022 року) позивач не отримав досі, тож на думку позивача очевидно, що відповідач від імені Міністерства юстиції України не виконує ухвалу суду, зухвало порушує рішення суду і права позивача.

Отже, в такому разі, в даному випадку позивач просить суд притягнути відповідача до відповідальності за зухвале невиконання ухвали суду від 06.03.2024.

В оновленому розрахунку, наданому відповідачем, сума аліментів за листопад 2021 року «1378,60 грн», а за грудень 2021 року, січень і лютий 2022 року по «1050,00 грн» щомісячно.

Загальна сума аліментів з листопада 2021 року по лютий 2022 року: 1378,60 + 1050 + 1050 + 1050 = 4528,60 грн, що на 5876,40 грн менше за суму аліментів вказаних у виконавчому провадженні № 67210709. Виконавче провадження № 67210709 змінено не було, з нього було стягнуто на 5876,40 грн більше, ніж визначив суд.

Позивач вважає, що старший державний виконавець Кравченко М. В., не виконавши ухвалу суду від 06.03.2024 року «здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №67210709», пограбувала його, використовуючи своє службове становище на 5876,40 грн завдавши матеріальної і моральної шкоди.

На думку позивача, рішення судді Христинівського районного суду від 06 березня 2024 року в справі № 705/3280/21 (провадженні № 4-с/706/5/24) також є беззаперечним аргументом щодо завданої незаконними діями відповідача позивачу моральної шкоди через приниження його (позивача) честі і гідності.

Зазначає, що подаючи даний позов до суду з вимогою відшкодування моральної шкоди, він в першу чергу керується визначенням наданим Верховним Судом України у п. 3 постанови пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, де під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Просив стягнути з Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 суму у розмірі фактичних матеріальних збитків 5876,40 грн і 30280 грн, як відшкодування завданої приниженням честі і гідності моральної шкоди.

Суму судового збору (у випадку необхідності його сплати) покласти повністю на Відділ державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), як частину відшкодування матеріальної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано жодних належних, достовірних та достатніх доказів того, що йому відповідачем було завдано матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку з чим суд не вбачав підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2024 року, ОСОБА_1 просить його скасувати повністю та змінити мотивувальну та резолютивну частини судового рішення з урахуванням всіх наведених в позовній заяві і апеляційній скарзі обставин, задовольнити позовні вимоги скаржника.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, зокрема права на отримання відзиву, участі у розгляді своєї справи, позбавлений права на справедливий суд.

Вважає, що судом уже встановлено незаконні/неправомірні дії відділу ДВС у м. Умані судовим рішенням від 06 березня 2024 року, яке вступило в законну силу, однак повністю відмовлено у відшкодуванні завданої матеріальної та моральної шкоди, всупереч Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996.

Зазначає, що сам лише факт правопорушення має своїм наслідком спричинення моральної шкоди. Крім того, суд не може зобов`язати позивача доводити душевні страждання.

Також зазначає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14 березня 2025 року відповідачу було роз`яснено право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі протягом 10 днів з моменту отримання цієї ухвали.

Відповідач Відділ державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), копію ухвали про відкриття провадження від 14.03.2025 отримав 16.03.2025 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою (а.с. 124).

07 травня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, клопотання про поновлення строку на його прийнятття не містить.

Відповідно ст. 123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Водночас ч. ч. 1 та 4 ст. 360 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 14.03.2025 відповідач Відділ державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) отримав 16.03.2025, тобто відзив на апеляційну скаргу подано з значним пропуском строку, а саме майже через два місяці, тому слід залишити його без розгляду.

Фактичні обставини справи встановлені судом

22.10.2021 відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу №705/3280/21 виданого 12.10.2021, про що державним виконавцем винесено відповідну постанову ВП № 67210709 (а.с. 70).

По виконавчому провадженню № 67210709 відкритому на підставі судового наказу № 705/3280/21 2-н/705/221/21 виданого 12.10.2021 Уманським міськрайонним судом, який набрав законної сили 13.08.2021 боржником є ОСОБА_1 , якого даним рішенням зобов`язано сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, з 27.07.2021 і до досягнення дитиною повноліття.

Заборгованість зі сплати аліментів боржником ОСОБА_1 нараховувалась у відповідності до вимог ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження», та на час відсторонення боржника ОСОБА_1 від роботи виходячи із середньомісячної заробітної плати регіону (м. Умані).

Ухвалою суду від 06.03.2024 у справі № 705/3280/21 скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кравченко М. В. щодо проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за період відсторонення скаржника ОСОБА_1 від роботи.

Зобов`язано старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кравченко М. В. здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 67210709 за період відсторонення скаржника ОСОБА_1 від роботи, виходячи з мінімального гарантованого розміру аліментів на дитину відповідного віку, тобто в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 18-20).

Ухвала суду сторонами не оскаржувалась та набрала законної сили.

Після отримання зазначеної ухвали державним виконавцем було здійснено перерахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.04.2024 та нараховано щомісячні платежі за період відсторонення боржника з 08.11.20214 по 01.03.2022 (наказ про допуск на роботу): листопад 2021 рік, виходячи з того, що відсторонення боржника відбулось з 08.11.2021 (враховується середня зарплата - 8 днів) сума становить 606,95 грн; з 08.11.2021 (від прожиткового мінімуму) сума становить 771,65 грн, загальна сума - 1378,60 грн; грудень (виходячи з прожиткового мінімуму 2100 грн) - 50% становить 1050 грн; січень - 1050 грн; лютий - 1050 грн (а.с. 25-26).

Довідку-розрахунок боржнику ОСОБА_1 було направлено листом від 07.05.2024 з роз`ясненням ч. 4 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження», якою встановлено коли зобов`язаний державний виконавець обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів.

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 1, ч. 3 ст. 22 ЦК України).

Збитками є об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, утраті або пошкодженні майна, а також неодержанні кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Обов`язок доведення наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Стаття 56 Конституції України закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи положення ст. 1173, ст. 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (див.: пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин.

Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2024 року у справі № 638/9600/20 (провадження № 61-10552св23).

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також ст. ст. 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби.

Саме такий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 757/23847/21 (провадження № 61-1913св23), від 30 листопада 2022 року у справі № 753/11250/14-ц (провадження № 61-6568св22).

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 686/5244/21).

При цьому, у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі № 405/500/18 (провадження № 61-14498св20) зазначено, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, що набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість виконання судового рішення.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19), від 03 червня 2020 року у справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18).

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 вказано, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості заявлених вимог покладається на позивача, який має надати докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених умов, які необхідні для відшкодування шкоди за правилами ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих умов виключає настання відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 910/15758/19, від 18 вересня 2024 року у справі № 537/4628/23 (провадження № 61-6836св24).

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 посилався на те, що матеріальна шкода, на його думку, має причинний зв`язок з непроведенням розрахунку заборгованості по аліментам та неналежним чином проведенням перерахунку в подальшому, що послугувало стягненню з нього на 5876,40 грн більше, ніж визначив суд.

Разом з тим, встановлено, що державним виконавцем на підставі ухвали Христинівського районного суду від 06.03.2024 було здійснено перерахунок наявної заборгованості за зазначеним вище виконавчим документом, у зв`язку з чим заборгованість становила на 5876,40 грн менше ніж у раніше проведеному розрахунку. Зазначена сума була врахована державним виконавцем при проведенні перерахунку і на даний час заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим провадженням № 67210709 відсутня.

Відмовляючи в позові в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, з урахуванням вказаних норм законодавства дійшов правильного висновку про те, що судовий наказ № 705/3280/21 Уманського міськрайонного суду про стягнення аліментів на утримання дитини відноситься до категорії виконавчих документів щодо стягнення періодичних платежів, за яким аліменти мають сплачуватися боржником щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Остаточної заборгованості за даним виконавчим документом державним виконавцем визначено не було, виконавчий документ продовжує перебувати на примусовому виконанні у відділі ДВС, а отже відсутні підстави стверджувати про заподіяння матеріальної шкоди позивачу.

Отже, факт невиконання/не належного виконання перерахунку заборгованості, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку, що позивачу ОСОБА_1 в даному випадку було завдано матеріальної шкоди.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку обставинам, зазначеним у позовній заяві ОСОБА_1 та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем вимог про відшкодування матеріальної шкоди та відсутність правових підстав для покладення на Державу України обов`язку сплатити 5876,40 грн.

Таким чином, висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування майнової шкоди, є законними та обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги в цій частині вказаних висновків не спростовують та зводяться до їх переоцінки.

Щодо моральної шкоди, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Як зазначалось, відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, а саме наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Верховний Суд у своїх постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини в п. 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 06.03.2024 у справі № 705/3280/21 скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кравченко М. В. щодо проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за період відсторонення скаржника ОСОБА_1 від роботи.

Зобов`язано старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кравченко М. В. здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 67210709 за період відсторонення скаржника ОСОБА_1 від роботи, виходячи з мінімального гарантованого розміру аліментів на дитину відповідного віку, тобто в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Ухвала мотивована тим, що розрахунок заборгованості зі сплати аліментів в період відсторонення ОСОБА_1 від роботи в даному випадку мав би бути проведений державним виконавцем виходячи з мінімального гарантованого розміру аліментів на дитину відповідного віку, тобто в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а не виходячи з розміру середньої заробітної плати м. Умані, у зв`язку з тим, що боржник не був звільнений з роботи, продовжував перебувати у трудових відносинах, однак внаслідок відсторонення від роботи нарахування та виплата заробітної плати йому не здійснювались.

Ухвала суду сторонами не оскаржувалась та набрала законної сили.

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачем неналежним чином було виконано ухвалою суду від 06.03.2024 у справі № 705/3280/21, а саме замість перерахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 67210709 за період відсторонення його від роботи, здійснено оновлений «розрахунок заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому листу № 705/3280/21 2-н/705/221/21 Уманського міськрайонного суду 12.10.2021 року».

Як було вже встановлено судом, державним виконавцем було здійснено перерахунок наявної заборгованості за зазначеним вище виконавчим документом, у зв`язку з чим заборгованість у розмірі 5876,40 грн була врахована державним виконавцем при проведенні перерахунку.

Тобто відповідачем здійснено виконання ухвали суду від 06.03.2024 у справі № 705/3280/21. Доказів оскарження дій державного виконавця щодо здійснення відповідного перерахунку матеріали справи не містять.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, ОСОБА_1 довів завдання йому моральної шкоди протиправними діями органів ДВС, що встановлено судовим рішенням від 06.03.2024 у справі № 705/3280/21, яке набрало законної сили, у зв`язку з чим позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

При визначенні розміру моральної шкоди апеляційний суд враховує, що п. 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується фізичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 , ступінь вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, сума на яку було збільшено розмір заборгованості, яку зобов`язали перерахувати, а також вимоги розумності і справедливості, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 1000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Слід зазначити, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

При цьому моральну шкоду, завдану ОСОБА_1 слід компенсувати за рахунок державного бюджету, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 204/3138/21.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv.UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди із частковим задоволенням позову в цій частині, в решті рішення суду слід залишити без змін.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, судові витрати відносяться за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2024 року задовольнити частково.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2024 року скасувати в частині відмови в стягненні моральної шкоди.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 - 1000 грн моральної шкоди.

В іншій частині рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 21 травня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков