ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м.Суми

Справа №579/386/23

Номер провадження 22-ц/816/539/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Філонової Ю. О.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

на рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 18 липня 2024 року у складі судді Кибець І.А., ухваленого в м. Кролевець, Сумської області, повне судове рішення 29 липня 2024 року,

в цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимог тим, що 22 липня 2020 року у м. Кролевець по вул. Транспортна відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля SKANIA, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 (потерпілий) та забезпеченого автомобіля УРАЛ 43202, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . Вина водія ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди встановлена постановою Кролевецького районного суду Сумської області від 06 жовтня 2020 року у справі №579/1247/20, яка набрала законної сили.

Цивільно-права відповідальність водія автомобіля УРАЛ 43202 ОСОБА_1 , на час дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/7586297.

ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на підставі страхового акту та розрахунку суми страхового відшкодування до нього здійснило виплату страхового відшкодування на користь страховика потерпілого в розмірі 127 400 грн 00 коп., що підтверджується відповідним платіжним дорученням.

Вказує на те, постановою Кролевецького районного суду Сумської області від 06 жовтня 2020 року встановлена технічна несправність автомобіля «УРАЛ 43202», а тому відповідно п.п. г п. 38.1.1 ч. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» сплачена страхова виплата підлягає стягненню з водія ОСОБА_1 в порядку регресу.

Посилаючись на те, що відповідач в добровільному порядку відмовляється задовольняти вимоги товариства щодо повернення страхової суми, позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на свою користь страхову виплату у розмірі 127400 грн 00 коп.

Кролевецький районний суд Сумської області рішенням від 18 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» відмовив.

Не погодившись із рішенням суду, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що факт вчинення водієм ОСОБА_1 дорожньо-транспортної пригоди у зв`язку з технічними несправностями автомобіля УРАЛ 43202 підтверджується постановою Кролевецького районного суду Сумської області від 06 жовтня 2020 року, яка постановою Сумського апеляційного суду від 13 листопада 2020 року залишено без змін, а тому відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доведенню.

Відповідачем, у встановлений апеляційним судом строк, відзиву на апеляційну скарго подано не було.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, від представника відповідача надійшло до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із хворобою на підтвердження чого ним було надано витяг про створення медичного висновку про непрацездатність від 12 травня ( без зазначення року його створення ), позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, із заявами про відкладення розгляду справи до суду не звертались, тому колегія суддів вважає за необхідне слухати справу у відсутність учасників справи та їх представників, оскільки явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22 липня 2020 року у м. Кролевець по вул. Транспортна відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля SKANIA, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 (потерпілий) та забезпеченого автомобіля УРАЛ 43202, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Постановою Кролевецького районного суду Сумської області від 06 жовтня 2020 року у справі №579/1247/20 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України (т.1, а.с. 60-62).

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «УРАЛ 43202», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_1 була застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна», відповідно до поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/7586297 від 21 липня 202 року (т.1, а.с.26).

22 липня 2020 року ТОВ «Кролевецький комбікормовий завод» було повідомлено ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про настання події договір страхування АР 37586297, 22 липня 2020 року о 12 год. в м. Кролевець по вул. Транспортна за участі транспортних засобів WIELTON NW3, реєстраційний номер НОМЕР_1 та УРАЛ, реєстраційний номер НОМЕР_2 (т.1 а.с.50-54).

17 серпня 2020 року о ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» надійшла від ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієння Іншуранс Груп» заява (претензія) про виплату страхового відшкодування (в порядку регресу), в якій просив здійснити страхове відшкодування, спричинене в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 22 липня 2020 року, за участі забезпеченого автомобіля УРАЛ 43202, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , у розмірі 395 172 грн 38 коп. (т.1, а.с.49).

Відповідно до страхового акту №UA066/L01/03 від 26 жовтня 2020 року, за договором страхування № АР 7586297 від 21 липня 2020 року, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» визначило розмір страхового відшкодування в сумі 127400 грн 00 коп., що були перераховані на рахунок ПрАТ «Княжа Вієння Іншуранс Груп» за платіжним дорученням №48359 від 28 жовтня 2020 року (т.1, а.с.68, 70).

13 серпня 2021 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на адресу ОСОБА_1 надіслано вимогу у порядку суброгації №583/2021 на суму 127 400 грн 00 коп., в якій посилаючись на підпункту г) підпункту 38.1.1, пунктом 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ СК «ПЗУ Україна» страхова просила ОСОБА_1 перерахувати на поточний рахунок ПрАТ СК «ПЗУ України» в порядку регресу 127 400 грн 00 коп. за справою №583/2021 (т.1, а.с.71).

Відповідно до вимоги в порядку регресу по справі №233326 від 25 серпня 2022 року зазначено, що оскільки в порядку адміністративного судочинства, ОСОБА_1 було визнано винним у настанні ДТП, яка відбулась 22 липня 2020 року, ПрАТ СК «ПЗУ Україна» здійснило виплату страхового відшкодування за укладеним договором №АР7586297 на користь постраждалої сторони у розмірі 127400 грн 00 коп. Керуючись пп. «г» п.38.1.1 ч.38.1 ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ СК «ПЗУ України» запропонувало ОСОБА_1 в досудовому порядку здійснити відшкодування шкоди в розмірі 127400 грн 00 коп. т.1, (а.с.72).

З довідки, виданої ФОП ОСОБА_3 15 липня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 з 09 грудня 2016 року до 11 травня 2023 року працював на посаді водія автомобільних транспортних засобів. 22 липня 2020 року ОСОБА_1 , як водій вантажного автомобіля виконував покладені на нього обов`язки, згідно умов трудового договору (т.1, а.с. 66).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у справі не було зібрано достатніх доказів існування в діях ОСОБА_1 сукупності обставин визначених п. г) ч.1 ст.38 Закону, а саме: визначення в установленому порядку, що дорожньо-транспортна пригода була безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Колегія суддів повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не може.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути в порядку регресу з ОСОБА_1 , як особи, з вини якої відбулася дорожньо-транспортна пригода.

Положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 та 5 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) сформульовано висновок, що результат аналізу норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц та постановах Верховного Суду: від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 914/820/17).

Відповідно п.п. г) п. 38.1.1 ч. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не є власником автомобіля марки Урал 43202, державний номер НОМЕР_2 , договір страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів був укладено ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» з ОСОБА_3 , з яким ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах. Станом час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 , керуючи вказаним автомобілем, виконував покладені на нього трудовим договором посадові обов`язки.

Тобто, зважаючи на те, що майнова шкода ОСОБА_1 завдана під час виконання ним трудових обов`язків, а тому відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України особою, яка несе майнову відповідальність за шкоду, спричинену ОСОБА_1 в результаті дорожньо-транспортної пригоди є його роботодавець ФОП ОСОБА_3 , на що не звернув суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою до ОСОБА_1 , тоді як особою відповідальною за спричинену водієм шкоду є його роботодавець ФОП ОСОБА_3 .

Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Таким чином, з огляду на вищевикладене, у відповідності до пунктів 1) та 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду належить змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Відмова у задоволенні позовних вимог з зазначених підстав не позбавляє позивача права ще раз звернутися до суду із своїми вимогами, але вже до належного відповідача.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» задовольнити частково.

Рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 18 липня 2024 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна».

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Ю. О. Філонова