ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу №201/12179/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Дніпропетровської області, головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними діями органів оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування, прокуратури і суду та завданої внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності, за апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2025 року про зміну способу виконання рішення, постановлену у складі судді Антонюка О.А., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до ДКСУ, прокуратури Дніпропетровської області і ГУНП в Дніпропетровській області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними діями органів оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування, прокуратури і суду та завданої внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 36 000 грн., а всього 236 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року у справі апеляційну скаргу ГУНП в Дніпропетровській області задоволено частково, апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задоволено, рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2024 року у справі за змінено в частині розміру стягнутої на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, зменшивши її розмірі з 200 000 грн. до 134 335 грн., та змінено в частині розміру витрат на правову допомогу, зменшивши їх розмір з 36 000 грн. до 15 000 грн. На підставі вказаного судового рішення, яке набрало законної сили, 10 вересня 2024 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська видано стягувачу відповідний виконавчий лист.

На виконанні в Головному управлінні Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться виконавчий лист Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/12179/23, виданий 25 листопада 2024 року.

Відповідач ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області 21 січня 2025 року звернулось до суду із заявою, в якій просило суд змінити спосіб і порядок виконання рішення по справі 201/12179/23, а саме змінити спосіб виконання рішення на: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 134 335 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 15 000 грн.», зазначивши боржником Державу Україну».

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2025 року у задоволенні заяви представника ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області про зміну способу і порядку виконання рішення відмовлено.

Ухвала мотивована відсутністю правових підстав для зміни способу та порядку виконання судових рішень, оскільки запропонований заявником спосіб виконання судового рішення за своєю правовою природою є фактичною зміною змісту резолютивної частини вказаного судового рішення.

Не погодившись з таким судовим рішенням представник ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області Тараненко М.С., яка діє за довіреністю подала апеляційну скаргу, посилаючись на наявність обставин, які унеможливлюють виконання судового рішення, та з метою забезпечення прав стягувача на одержання коштів за судовим рішенням, просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2025 року та прийняти рішення, яким задовольнити заяву про зміну способу виконання рішення, шляхом обрання вірного способу, а саме: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 134 335 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 15 000 грн.», зазначивши боржником Державу Україну.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно п.2 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено здійснення стягнення з бюджету органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. При цьому статус органів і посадових осіб Державної казначейської служби України у виконавчому провадженні цим та іншими законами, не врегульований.

Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі «Порядок»). Цим порядком визначений механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами, які мають право приймати такі рішення.

Відзив на апеляційну скаргу інші учасники справи не подавали.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представники позивача заперечувала проти доводів скарги, просила її відхилити.

Представники прокуратури Дніпропетровської області, головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 9 Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі Порядок).

Висновок про застосування Порядку №845 викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі №200/7261/13, який суд враховує при вирішенні даної справи.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пунктом 26 Порядку №845 передбачено, що безспірне списання коштів з рахунків розпорядників (бюджетних установ) та одержувачів бюджетних коштів, на яких обліковуються кошти загального та спеціального фондів відповідного бюджету, здійснюється в межах бюджетних асигнувань, передбачених у затвердженому кошторисі або плані використання бюджетних коштів, та у разі наявності на його рахунках для обліку відкритих асигнувань (залишків коштів на рахунках).

Згідно пункту 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

За змістом пункту 41 Порядку №845 (розділ «Безспірне списання коштів місцевих бюджетів для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам») орган казначейства здійснює безспірне списання коштів місцевих бюджетів для відшкодування шкоди, зокрема, шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, N 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, N 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, N 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, N 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

З метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц (Провадження №14-515цс19) зробила такі висновки.

«Саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі №761/13921/15-ц (провадження №6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу.

Отже, Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган».

Щодо зміни способу та порядку виконання рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.

Так ч.3 ст.33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання суднового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Із заявою про зміну способу або порядку виконання суднового рішення може звернутись стягувач або виконавець. Ця заява подається до суду, що розглядав справу як суд першої інстанції (ч.2 ст.435 Цивільного процесуального кодексу України); підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють або унеможливлюють виконання рішення (ч.3 ст.435 Цивільного процесуального кодексу України).

Враховуючи правове регулювання порядку зміни способу та порядку виконання рішення суду, Верховним Судом сформовано підходи до застосування відповідних норм права з цього питання. Зокрема такі поняття як «спосіб» і «порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення і стосується виконавчого провадження. Тобто, означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено ст.16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду необхідно розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений (постанова Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 523/16632/15-ц, постанова Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року у справі №522/21465/15).

Для зміни способу виконання судового рішення необхідним є з`ясування питання чи не призведе така зміна способу виконання до зміни первісно обраного позивачем способу захисту своїх прав та інтересів, оскільки змінюючи спосіб виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті (постанова Верховного суду України від 25.11.2015 у справі №6-1829цс15).

Як вбачається з матеріалів справи, заявник просив суд змінити спосіб виконання рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська на: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 134 335 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 15 000 грн.», зазначивши боржником Державу Україну».

Між тим, запропонований заявником спосіб виконання судового рішення за своєю правовою природою (у розумінні ст.435 ЦПК України.) таким не є, а фактичною є зміною змісту резолютивної частини вказаного судового рішення, яке набрало законної сили, з чого вірно виходив суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, що оскаржувана ухвала суду прийнята без врахування відповідних висновків Верховного Суду України та зазначених вище норм законодавства, суд відхиляє, оскільки з наведених в апеляційній скарзі посилань на постанови суду касаційної інстанції вбачається, що в даних справах Верховний Суд фактично змінював резолютивну частину рішення на стадії його оскарження. В даному випадку заявником ставиться питання в порядку Розділу VI ЦПК України.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини з дотриманням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Таким чином у задоволені апеляційної скарги слід відмовити, ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2025 року по справі №201/12179/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 21.05.2025р.

Головуючи суддя О.В. Агєєв