Єдиний унікальний номер справи № 359/9554/24
Провадження №22-ц/824/7049/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Київської філії товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послугу з розподілу природного газу,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за послугу з розподілу природного газу.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2024 року позовну заяву було залишено без руху на підставі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України і запропоновано позивачу у десятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали усунути виявлені недоліки, оскільки позивачем не надано суду доказів проживання відповідача ОСОБА_1 за вказаною у позові адресою станом на дату подання вказаного позову до суду. Суд вважав, що приєднана копія договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Козій А.В., датується 07 червня 2006 року, відтак відповідач за цей час могла відчужити житловий будинок на користь третіх осіб.

У зв`язку з невиконанням вимог ухвали від 16 вересня 2024 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року позовну заяву ТОВ «Газорозподільні мережі України» визнано неподаною та повернуто разом з доданими матеріалами особі, яка її подала; роз`яснено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, 16 січня 2025 року позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала суду є незаконною у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Просить апеляційний суд оскаржувану ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що приєднана до позовної заяви копія договору дарування житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 ,датується 07 червня 2006 року і відповідач за цей час могла відчужити житловий будинок на користь третіх осіб. Повертаючи позовну заяву, на думку апелянта, суд першої інстанції фактично надав оцінку доказам, наданим позивачем на обґрунтування позовних вимог, що є неприпустимим на даній стадії, чим порушив вимоги ч.3 ст. 185 ЦПК України. При цьому посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 08.04.2020 року (справа № 761/41071/19), від 31.08.2023 року (справа № 990/114/23). Також апелянт звертає увагу на те, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, тому категорично не погоджується з твердженнями суду в оскаржуваній ухвалі щодо можливості відповідачем відчужити житловий будинок на користь третіх осіб з часу укладення договору дарування. Вважає, що позовна заява складена з урахуванням положень ст. 175 ЦПК України, тому не підлягала залишенню без руху з наведених підстав, що є надмірним формалізмом. Оскаржувана ухвала суду суперечить встановленим процесуальним законом вимогам щодо подання заявником доказів на підтвердження обставин викладених у позові.

Станом на день розгляду справи апеляційним судом відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно положень ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду даної категорії розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала не відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2024 року про залишення позовної заяви без руху, у визначений судом строк позивачем не усунуті. Згідно даних автоматизованої служби діловодства суду станом на 19 грудня 2024 року, заяв або клопотань від заявника по вказаній справі до суду не надходило. Будь-яких повідомлень щодо неможливості виконання ухвали суду від 16 вересня 2024 року у строки, встановлені судом, від заявника також не надійшло.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст. ст. 185-187 ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

Статтею 175 ЦПК України встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява. Зокрема, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява має містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (ч. 2 ст. 185 ЦПК України).

Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст. ст. 175, 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2024 року суд зазначив, що позивачем не надано суду доказів проживання відповідача за вказаною адресою станом на дату подання вказаного позову до суду; а приєднана копія договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Козій А.В., датується 07 червня 2006 року, відтак відповідач за цей час могла відчужити житловий будинок на користь третіх осіб.

Залишаючи позовну заяву ТОВ «Газорозподільні мережі України» без руху та в подальшому повертаючи її позивачу, судом першої інстанції залишено поза увагою, що ненадання суду доказів не може бути підставою для залишення позовної заяви без руху та її повернення.

Згідно роз`яснень пункту 7 Пленуму Верховного Суду України в постанові від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через не подання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. Аналіз наданих сторонами доказів, оцінка достатності доказової бази здійснюється судом при вирішенні спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі, або залишення позову без руху.

Аналогічна позиція щодо вирішення зазначеного питання міститься в постанові Верховного Суду від 08.04.2020 року (справа № 761/41071/19).

З огляду на вказане, не надання позивачем доказів проживання відповідача за вказаною адресою станом на дату подання позову до суду на думку колегії суддів не може слугувати підставою для постановлення ухвали про залишення позову без руху та наступного повернення позовної заяви.

Звертаючись з позовом до суду у даній справі, позивач зазначив у позовній заяві всю відому йому на момент подання до суду інформацію щодо відповідача по справі, перелік якої зазначено в ст. 175 ЦПК України, та надав докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Цивільний процесуальний кодекс України не передбачає конкретну форму викладу позовних вимог, а надає право позивачу вільно викладати зміст своїх вимог, які можуть бути уточнені під час попереднього розгляду справи. Крім цього, ненадання позивачем окремих доказів на підтвердження його вимог самі по собі також не є недоліками, що безумовно перешкоджають відкриттю провадження у справі.

Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 197 ЦПК України саме у підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви.

Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).

При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд вважає, що підстави для залишення позовної заяви без руху та в наступному її повернення були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.

Апеляційний суд приходить до висновку, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищевикладене, ухвала Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статей 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року, задовольнити.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 рокускасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько