Справа №569/6258/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2025 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі судді Галінської В.В. розглянувши позовну заяву ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ДІДЖИ ФІНАНС" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» звернувся у Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить поновити строк позовної давності для подання позову до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним №200532814 від 18 травня 2016 року; стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» (04212, м.Київ, вул. Авіаконструктова Ігоря Сікорського, 8, код ЄДРПОУ 42649746) заборгованість за договором №200532814 від 18 травня 2016 року у загальному розмірі 36230,43 грн. (яка складається з: суми заборгованості 24252,63 грн., суми інфляційних втрат 9796,08 грн., суми 3% річних 2181,72 грн.) та понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7500,00 грн.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту для даних правовідносин передбачені Цивільним Кодексом України.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суддею встановлено, що позовну заяву подано з порушенням вимог цивільного процесуального законодавства та постановлено ухвалу від 03.04.2025, якою позовну заяву залишено без руху. Так, в ухвалі суду зазначалося про необхідність сплатити судовий збір відповідно до вимог Закону України«Про судовий збір» із врахуванням характеру позовних вимог, їх кількості, ціни позову та розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який з 01.01.2025 становить 3028грн. 00коп., тобто 2422грн. 40коп., із застосуванням коефіцієнту0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Крім того, судом звернуто увагу позивача на те, що платіжний документ №8582 від 13.06.2024 на суму 2422грн. 40коп., який ним долучено до позовної заяви, не може бути враховано як належний доказ сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі в цій справі, оскільки судовий збір за нею сплачений та зарахований при поданні іншого позову.

Вказана вище ухвала суду доставлена до електронного кабінету позивача та його представника 22.05.2025 о 18 год 44 хв, про що свідчать наявні у матеріалах справи довідки про доставку електронного документу від 22.05.2025. Крім того, цю ухвалу оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Таким чином, суд виконав обов`язок щодо повідомлення позивача про прийняте у цій справі судове рішення від 03.04.2025 щодо залишення позовної заяви без руху.

Так, враховуючи дату та час отримання вказаної ухвали 22.05.2025 о 18 год. 44хв., останнім днем строку, встановленим позивачу для усунення недоліків позовної заяви, є 27.05.2025.

На виконання цієї ухвали суду, 27.05.2025 представником позивача за довіреністю Романенком М.Е. подано до суду заяву про усунення недоліків, яку він обґрунтовує тим, що Листом ВССУ «Про деякі питання практики застосування Закону України «Про судовий збір» (від 27.09.2012 №10-1386/0/4-12) та Постановою Пленуму ВССУ №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрат у цивільних справах» було ухвалено наступне: «Якщо позовну заяву було залишено судом без розгляду з підстав, передбачених частиною першою статті 207 ЦПК, а позивач у порядку частини другої цієї статті знову звернувся з позовом до суду в загальному порядку, він вправі використати при цьому первісний документ про сплату судового збору, але за умови, що суму відповідного збору йому не було повернуто (частина четверта статті 6 Закону )». Відповідна стаття ЦПК України до ст.207 ЦПК України на момент прийняття даних актів- ст.257 ЦПК (Залишення позову без розгляду). Вбачається, що попередній позов повернуто саме з передбачених зазначеною нормою підстав. Повернення коштів відповідно до даного платіжного документу не було і це можливо перевірити відсутністю запиту на повернення судового збору від позивача та відсутністю процесуального документу суду до відповідного органу казначейства. Попри те, що норми були прийняті давно, за аналогією їх застосування відбувається і нині. Тому, з урахуванням зазначеного, а також враховуючи, що кошти в необхідному розмірі (2422грн. 40коп.) вже перераховані на визначений судом рахунок, на його думку, є підстави вважати, що Товариство здійснило сплату за пред`явлення позову та надало доказ у відповідності до ч.4 ст.177 ЦПК України.

Суд повторно звертає увагу позивача на те, що відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України №3674-VІ.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду,- у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання юридичною особою до суду позовної заяви майнового характеру, ставка судового збору становить 1,5відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі- застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір»).

Покликання представника позивача на Лист ВССУ «Про деякі питання практики застосування Закону України «Про судовий збір» (від 27.09.2012 №10-1386/0/4-12) та Постанову Пленуму ВССУ №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрат у цивільних справах», як на підставу можливості повторного використання первісного документу про сплату судового збору, якщо позовну заяву уже було залишено судом без розгляду, суд вважає безпідставними.

Питання повторного використання платіжного документа при повторному поданні позовної заяви за умови повернення без розгляду попередньо поданої позовної заяви вже розглядалося Верховним Судом.

У постанові від 13.02.2019 у справі №1540/3297/18 Верховний Суд звернув увагу, що певний час редакція ч.4 ст.6 Закону України "Про судовий збір" передбачала таке право, що якщо сума судового збору підлягала поверненню у зв`язку із залишенням позову без розгляду, але не була повернута, до повторно поданого позову додається первісний документ про сплату судового збору (друге речення цієї норми закону). Проте, Законом України від 22.05.2015 №484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" це речення було виключено з цієї норми (п.п.4 п.4 цього Закону) і станом на час ухвалення оскаржуваних у цій справі судових рішень ст.6 Закону України"Про судовий збір" передбачала, що за повторно подані позови, що раніше були залишені без розгляду, судовий збір сплачується на загальних підставах.

Тому, позивач, коли подає повторно позовну заяву, має сплати судовий збір за її розгляд і не вправі використовувати первісний документ про сплату цього платежу, доданий до первинної позовної заяви, яку суд залишив без розгляду. Запроваджене законодавче нововведення не обмежує і не порушує прав позивача в частині обов`язку нести додаткові майнові витрати у зв`язку зі зверненням до суду.

До того ж, покликання представника позивача на ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області у справі №307/1143/23 від 04.04.2023, як на підставу можливості повторного використання первісного документу про сплату судового збору, якщо позовну заяву уже було залишено судом без розгляду, суд також вважає безпідставними. Так, жодним чином не ставлячи під сумнів принцип єдності судової практики, суд у своєму рішенні повинен застосовувати норми права виключно з урахуванням висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а не у рішеннях та постановах судів першої та апеляційної інстанції. Крім того, принцип єдності судової практики не може бути абсолютним, оскільки у протилежному випадку це означало б неможливість виправити судом свою позицію, або виключало можливість динамічного розвитку права, можливість розвитку незалежності суддівського висновку.

Враховуючи зазначені вище обставини, позивачем не усунуті недоліки позовної заяви, які зазначені в ухвалі суду від 03.04.2025, тобто не сплачено судовий збір у розмірі 2422грн. 40коп., із застосуванням коефіцієнту0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. При цьому, як уже зазначалось вище, платіжний документ №8582 від 13.06.2024 на суму 2422грн. 40коп., який долучено позивачем до позовної заяви, не може бути враховано як належний доказ сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі в цій справі, оскільки судовий збір за нею сплачений та зарахований при поданні іншого позову.

Отже, такі обставини вказують на недотримання позивачем вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України, зокрема щодо необхідності сплати судового збору у визначеному судом розмірі.

Визначаючи наявність підстав для відкриття провадження по справі та надаючи оцінку позиції сторони позивача, слід звернути увагу на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 2 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється, зокрема, на засадах верховенства права, змагальності сторін, диспозитивності, пропорційності, неприпустимості зловживання процесуальними правами, обов`язковості судового рішення. Суворе та неухильне дотримання зазначених принципів є запорукою досягнення завдань цивільного судочинства, що превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.2 ст.2 ЦПК України).

Відкриття провадження у справі позовного провадження є визначальною стадією судового процесу і може здійснюватись судом лише у випадку відповідності поданої позовної заяви вимогам, визначеним процесуальним законом. За змістом ст.185 ЦПК України у випадку встановлення суддею невідповідності поданої позовної заяви вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України, він постановляє ухвалу про залишення такої заяви без руху, яка з огляду на засади обов`язковості судових рішень є обов`язковою для позивача. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України наслідки, пов`язані з невиконанням вимог такої ухвали суду, несе сторона позивача.

Відповідно до норм ст.ст.175, 177 ЦПК України обов`язком позивача є зазначення в позовній заяві зокрема, учасників справи, визначення їхнього процесуального статусу, інформації про них, обставин щодо змісту позовних вимог (способу/способів) захисту прав або інтересів, який позивач просить суд визначити у рішенні); виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини тощо. Крім того, є обов`язковим сплата судового збору або надання документів, які підтверджують звільнення позивача від сплати таких судових витрат.

Таким чином, позивач зобов`язаний, відповідно до вимог ч. 2 ст. 43, ч. 2 ст. 83, ст.175, ч.1 ст.177 ЦПК України, виконати вимоги при зверненні до суду з відповідним позовом, але у порядку та визначені строки цього зроблено не було, а тому порушується принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи лише у межах заявлених особою вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Слід зазначити, що без сплати судового збору у відповідному розмірі неможливе відкриття провадження по справі та вирішення наявного між сторонами спору.

Прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.

Разом з тим, відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права. Таким чином, це положення втілює «право на суд», право на доступ до якого, тобто право на звернення до суду у цивільних справах, є лише одним аспектом; однак, це аспект, який фактично дає можливість скористатися додатковими гарантіями, викладеними у п.1 ст.6 Конвенції.

Суд також зазначає, що Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті. Правила, що регулюють офіційні кроки та строки, які мають бути дотримані при зверненні до суду, подачі апеляційної скарги або заяв на судовий перегляд, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності.

Отже, залишаючи позовну заяву без руху, ТОВ«ДІДЖИ ФІНАНС» інформувався про обов`язок виправити недоліки вказаної позовної заяви, а саме сплатити судовий збір у встановленому розмірі.

Слід зазначити, що вказане рішення відповідає позиції Верховного Суду, що висвітлена у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 (справа №705/5060/18).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа СандерсС.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно з ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. Враховуючи недоліки позовної заяви та її невідповідність вимогам ст.177 ЦПК України, про що зазначено в ухвалі суду від 03.04.2025, позивачем не усунуто у строк встановлений судом, позовна заява підлягає поверненню. До того ж, відповідно до приписів ст.127 ЦПК України, позивачем до суду не подано заяв про поновлення або продовження процесуального строку для вчинення процесуальних дій, зокрема, подання заяв, документів тощо. Крім того, повернення позовної заяви не позбавляє ТОВ«ДІДЖИ ФІНАНС» у подальшому звернутися до суду із позовом до осіб, які, як він вважає, порушують, не визнають або оспорюють його права та інтереси.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.2, 4, 5, 12, 13, 42, 43, 83, 95, 175-177, 185 Цивільного процесуального кодексу України , суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором- вважати неподаною та повернути позивачеві.

Роз`яснити особам, які звертаються до суду, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом 15-ти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя -