Справа № 127/7375/25
Провадження № 22-ц/801/968/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 рокуСправа № 127/7375/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Матківської М.В., Стадника І.М.

з участю секретаря судового засідання: Кахно О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 127/7375/25 за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Малика Олександра Володимировича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Воробйова В. В., -

встановив:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , яку обґрунтовує тим, що з 04.10.2016 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі в них народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя у них не склалось, оскільки у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки, відсутнє взаєморозуміння та повага один до одного, тому рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 12.12.2023 року шлюб було розірвано. Не дивлячись на повне припинення будь-яких відносин, небажання заявника спілкуватись із ОСОБА_2 , остання постійно веде листування із заявником, телефонні перемовини із ним, намагається контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, приїжджає за місцем проживання заявника, постійно його переслідує у громадських місцях, висловлюється відносно нього нецензурною лайкою, постійно ображає. Заявник з даного приводу звертався із скаргою до поліції, проте це не призвело до зупинення дій. Навпаки вона почала ще більше йому телефонувати, у зв`язку з чим ОСОБА_1 змушений був звернутись до суду з цією заявою. Просив суд видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 із застосуванням заходів тимчасового обмеження прав кривдника, а саме: заборонити ОСОБА_2 розшукувати його, якщо він за власним бажанням перебуває у місці невідомому кривднику, вести листування, телефонні перемовини із заявником або контактувати із ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче 500 метрів до місця його проживання, строком на 6 місяців.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Малик О.В.подав апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд попередньої інстанції не надав належної оцінки усім доводам, щодо наявності підстав для видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 . Поряд з цим, посилається на ті ж самі обставини, що викладені ним у заяві про видачу обмежувального припису.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи на адресу Вінницького апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Малик О.В. просив апеляційну скаргу задовольнити, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, про причину неявки суд не повідомили.

Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність осіб, які не з`явилися.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 12.12.2023 року, яке набрало законної сили 12.01.2024 року, позов ОСОБА_1 було задоволено та розірвано шлюб між ним та ОСОБА_2 , що був укладений 04.10.2016 року у Вінницькому міському відділі ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про що зроблено актовий запис №2420.

Зі змісту рішення суду вбачається, що від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявником на обґрунтування своїх вимог долучено до матеріалів заяви скаргу до Відділу поліції №5 ВРУП ГУНП у Вінницькій області, в якій заявник повідомляє, що на території Вороновицької селищної ради проживає його колишня дружина ОСОБА_2 разом з їхньою неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 . Колишня дружина запевняє працівників соціальної служби, що вона не перешкоджає спілкуванню дитини з батьком. Однак спілкування з дитиною зводиться до одного: дитина щось хоче і тато має або купити це, або дати гроші. Говорити про щось інше важко тому, що дочка говорить словами матері і мало на що відповідає. На його думку, такі вчинки зі сторони матері травмують психіку дитини, а батько виглядає як "монстр". Такі дії є психологічним тиском на заявника. Просив здійснити заходи щодо збору інформації по інциденту, здійснити опитування працівників магазину, провести роз`яснювальну роботу з матір`ю дитини або притягнути до відповідальності

Так, з відповіді Відділу поліції №5 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області від 13.02.2024 року вбачається, що його звернення по факту неналежного виконання батьківських обов`язків було зареєстровано 19.01.2024 року. Під час проведення перевірки встановлено, що у зв`язку з відсутністю даних у зверненні, які б вказували на наявність кримінального правопорушення матеріали були доручені для розгляду інспектору з ювенальної превенції ст. лейтенанту поліції ОСОБА_4 . Так, під час здійснення виїзду за місцем проживання колишньої дружини ОСОБА_2 та доньки ОСОБА_3 із ОСОБА_5 проведено роз`яснювальну роботу, попереджено про відповідальність за невиконання чи неналежне виконання обов`язків щодо виховання малолітньої дочки. Сім`ю ОСОБА_2 взято під соціальний супровід

Заявник стверджує, що постійно потерпає від насильства зі сторони колишньої дружини ОСОБА_2 , яка постійно йому телефонує. На підтвердження цього ним долучено до матеріалів заяви копію роздруківки фіксації телефонних викликів.

Отже, заявник зазначає, що ОСОБА_2 постійно веде листування із ним, телефонні перемовини, намагається контактувати із ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, приїжджає за місцем його проживання, постійно його переслідує у громадських місцях, висловлює відносно нього нецензурну лайку, постійно ображає, проте доказів цього суду надано не було.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі-Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 згаданого Закону, домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, входять, в тому числі - колишнє подружжя; (ч. 2 ст. 3 Закону).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За п. 7 ч.1 ст. 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно із ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст.1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Так, заявником зазначено, що ОСОБА_2 систематично вчиняє щодо нього психологічне насильство.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно із ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Заявником не доведено, що він постраждав від насильства з боку ОСОБА_2 та потребує захисту в порядку передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Також, заявником не надано належних і достатніх доказів з метою оцінки ризиків оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства громадянкою ОСОБА_2 , настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення.

Крім того, з матеріалів справи та пояснень учасників справи вбачається, що між заявником та заінтересованою особою ОСОБА_2 існують суперечки щодо виховання та утримання їх спільної дитини.

Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між ним та ОСОБА_2 , але не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20), від 10 лютого 2021 року у справі №761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Будь-яких інших належних та допустимих доказів психологічного, фізичного, економічного насильства щодо заявника з боку ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що обставини, викладені в заяві про видачу обмежувального припису не підтверджені належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, оцінюючи встановлені судом обставини та досліджені докази, відсутність ризиків вірогідності вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення для заявника, суд дійшов висновку, що підстав для видачі обмежувального припису за заявою заявника не має, а тому у задоволенні заяви слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для заявника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив :

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Малика Олександра Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

І.М. Стадник