ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3666/24 Номер провадження 22-ц/814/1353/25Головуючий у 1-й інстанції Зуб Т. О. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,

за участю секретаря: Сальної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Огновського Олега Романовича на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 13000,00 доларів США, що становить 537668,30 та судові витрати покласти на відповідача.

Позов мотивований тим, що він є громадянином Чехії проживає у м. Брно, протягом червня - жовтня 2023 року позивач та ОСОБА_2 , проживала у м. Брно, Чехія, у таборі для біженців з України. Уклали усний договір позики на загальну суму 33000,00 (тридцять три) тисячі доларів, за яким відповідачу 16.06.2023, 11.08.2023, 08.10.2023 року передано грошові кошти. Призначення коштів, наданих позивачем відповідачу в позику, було придбання квартири для відповідача та її малолітнього сина. Обов`язковою умовою надання позики було повернення повної суми наданих коштів у строк до 30.04.2024 року. Однак, відповідач повернула тільки частину грошових коштів. Станом на дату підписання позовної заяви сума заборгованості складає 13000,00 (тринадцять тисяч) доларів, яку відповідач не повернула.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано недоведеністю факту укладення між сторонами договору позики, та відповідно факту існування боргового зобов`язання

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Огновський О.Г., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що розписка, по суті, є єдиним доказом укладення договору позики.

Вказував, що суд першої інстанції не дослідив усіх доказів, які мають значення для з`ясування істини в рамках даної справи, а також не з`ясував мотив відмови від дачі показань свідків.

Від представника відповідача надійшов відзив, який обґрунтовано тим, що відповідач доводи апеляційної скарги не визнає в повному обсязі, просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги та вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що розписка про отримання коштів відповідачем не укладалася. Позивач надав суду копію квитанції від 16.06.2023 року, зі змісту якої вбачається, що 16.06.2023 року ОСОБА_4 перерахував ОСОБА_2 на її банківську картку грошові кошти у сумі 3000 USD (а.с. 7).

Дослідивши зміст копії квитанції від 16.06.2023 року, наданої позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, судом встановлено, що даною квитанцією фіксується лише факт переказу коштів на банківську картку відповідача. Однак, даною квитанцією не підтверджується обов`язок ОСОБА_2 повернути ОСОБА_4 зазначену суму коштів.

Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що докази на підтвердження позовних вимог та на спростувань заперечень представника відповідача проти позову матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У висновку, викладеному у постанові Верховного суду від 30 серпня 2023 року у справі №201/15760/16 зазначено, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що наявність розписки є важливим доказом у справі про стягнення боргу за договором позики. Вона підтверджує факт укладення договору, а також передачу коштів.

За таких обставин є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що розписка, по суті, є єдиним доказом укладення договору позики.

Крім того позивачем не надано інших доказів в їх сукупності, які б підтверджували те, що позивач надав відповідачу кошти за договором позики.

Посилання на копію квитанції від 16.06.2023 року є безпідставними, оскільки зі її змісту вбачається, що 16.06.2023 року ОСОБА_4 перерахував ОСОБА_2 на її банківську картку грошові кошти у сумі 3000 USD (а.с. 7).

З вказаної квитанції вбачається лише факт надсилання коштів, однак жодним чином не підтверджує факт укладення договору позики та обов`язок повернення цих коштів.

З урахуванням наведених норм закону та встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 383 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Огновського Олега Романовича залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року.

Головуючий Т.В. Одринська

Судді: О.О. Панченко

В.П. Пікуль