ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2025 року місто Чернівці справа №727/1748/25

провадження №22-ц/822/455/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н.К.,

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Собчук І.Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 19 березня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, головуючий в суді першої інстанції суддя Танасійчук Н.М.,-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи.

Посилався на те, що він працював у «Нафтогазтепло» на посаді начальника служби контролю якості.

Наказом директора ТОВ «Нафтогазтепло» №328-к від 22 вересня 2020 року його було звільнено з роботи у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб ( п.5 ст.41 КЗпП України).

У день його звільнення, 22 вересня 2020 року, йому була видана трудова книжка.

Стверджує, що відповідачем ТОВ «Нафтогазтепло» в порушення вимог ст.116 КЗпП України не було виплачено йому усіх передбачених законом при звільненні виплат та компенсацій, зокрема йому не була виплачена вихідна допомога у розмірі шестимісячного заробітку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня 2024 року його позов до ТОВ «Нафтогазтепло» задоволено частково і стягнуто з відповідача на його користь вихідну допомогу в розмірі 228 853, 51 грн., з вирахуванням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Нафтогазтепло» про стягнення вихідної допомоги у розмірі шестимісячного заробітку змінено та стягнуто на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у сумі 326 932, 44 грн.

Після вирішення спору Чернівецьким апеляційним судом відповідач не здійснив виплату належних позивачу сум вихідної допомоги. Відтак, 11 грудня 2024 року позивач звернувся із заявою до виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження.

24 січня 2025 року на картку позивача було зараховано визначену Чернівецьким апеляційним судом суму вихідної допомоги.

Для визначення розміру заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на його користь, слід керуватися ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, згідно якою середньомісячна заробітна плата за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передували звільненню з роботи.

Зазначає, що звільненню його з роботи передували липень та серпень 2020 року, тому саме виходячи з виплат за ці два місяці має вираховуватися сума, що підлягає стягненню з відповідача.

Просив стягнути з ТОВ «Нафтогазтепло» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи з 06 березня 2023 року по 24 січня 2025 року в сумі 1 254 513,15 грн., а також стягнути судові витрати.

При цьому вказує, що він просить стягнути середній заробіток не за весь час невиплати йому платежів, а починаючи з 06 березня 2023 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 19 березня 2025 року позов ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Нафтогаз Тепло» середнього заробітку за час затримки розрахункових коштів при звільненні з роботи - задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Нафтогаз Тепло» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахункових коштів при звільненні з роботи в сумі 32 693 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі наводить обставини й підстави для задоволення вимог, які викладені в позовній заяві та свої доводи мотивує тим, що суд при вирішенні даного трудового спору суд застосував норму матеріального права, зокрема частину першу статті 117 КЗпП України, однак проігнорував, що за вимогами вказаної норми підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток, при чому за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вказує, що сума стягнення за вказаною позовною вимогою жодним чином не залежить від поведінки позивача, а навпаки від поведінки роботодавця, котрий допустив заборгованість сум, належних позивачу на день звільнення. При цьому, розмір стягнення залежить лише від тривалості затримки розрахунку.

Судом першої інстанції умисно проігноровано, що 04 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся із позовною заявою до суду й лише 24 січня 2025 року, тобто майже через рік, йому була виплачена вихідна допомога.

Вважає, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення залишив поза увагою та проігнорував зазначене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Нафтогаз Тепло» просило рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказало, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування за ст. 117 КЗпП України, суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

З позовом про стягнення вихідної допомоги позивач звернувся тільки в квітні 2024 року, хоча наказ про його звільнення та виплату вихідної допомоги видано ще 22 вересня 2020 року, тобто в діях позивача вбачаються умисні дії щодо затягування вирішення спору позивачем з метою збільшення строку, протягом якого не буде здійснено виплати вихідної допомоги в розмірі 6-ти місячного середнього заробітку, з метою в подальшому стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у якомога більшому розмірі.

Отже, вирішення даного спору для позивача не було гострим та болючим в момент його виникнення.

Вказало, що діяльність ТОВ «Нафтогаз Тепло» є збитковою, а виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачу перешкоджатиме виробництву електричної та теплової енергії, якими забезпечується життєдіяльність населення двох міст у Львівській області (м. Новояворівськ та м. Новий розділ»), як складової національної безпеки України.

Враховуючи висновки суду та з метою дотримання розумності, справедливості та пропорційності, розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України у даній ситуації має складати 32 693 грн., тобто 10% від розміру вихідної допомоги.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що з 15 липня 2020 року по 22 вересня 2020 року позивач ОСОБА_1 обіймав посаду начальника служби контролю якості в ТОВ «Нафтогаз Тепло», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.22).

Наказом директора ТОВ «Нафтогаз Тепло» №328-к від 22 вересня 2020 року позивача ОСОБА_1 , начальника служби контролю якості, звільнено із займаної посади 22 вересня 2020 року у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб, на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України; відділу бухгалтерського обліку та звітності доручено провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 : компенсацію за 9 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 18 травня 2020 року по 22 вересня 2020 року та вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку (а.с.41).

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Нафтогаз Тепло» про стягнення вихідної допомоги у зв`язку із звільненням з роботи та скасування наказів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» № 336-к від 23 вересня 2020 року в частині, що стосується скасування наказу ТОВ «Нафтогаз Тепло» № 328-к від 22 вересня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 начальника служби контролю якості ТОВ «Нафтогаз Тепло».

Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» №350-к від 09 жовтня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Стягнуто з відповідача ТОВ «Нафтогаз Тепло» на користь ОСОБА_1 вихідну допомоги у зв`язку зі звільненням з роботи за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, що становить 228 853,51 грн, з вирахуванням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Нафтогаз Тепло» залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» про стягнення вихідної допомоги у розмірі шестимісячного заробітку змінено.

Стягнуто з ТОВ «Нафтогаз Тепло» на користь ОСОБА_1 , вихідну допомоги у зв`язку зі звільненням з роботи за пунктом 5 частини 1 статті 41 КЗпП України у сумі 326 932 (триста двадцять шість тисяч дев`ятсот тридцять дві) гривні 44 копійки, з вирахуванням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня 2024 року залишено в силі.

Розподіл судових витрат змінено.

З постанови Чернівецького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року вбачається, що 23 вересня 2020 року наказом в.о.директора ТОВ «Нафтогаз Тепло» було скасовано наказ №328-к від 22 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи. А пізніше, наказом в.о.директора товариства №350-к від 09 жовтня 2020 року позивача звільнено з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Накази від 23 вересня 2020 року та від 09 жовтня 2020 року були предметом оскарження в судовому порядку у справі №727/3519/24, за наслідками розгляду якої були скасовані.

24 січня 2025 року на картку позивача було зараховано визначену Чернівецьким апеляційним судом суму вихідної допомоги в розмірі 251 737.98 грн (сума з вирахуванням податку та військового збору), що підтверджується платіжною інструкцією №1338 від 24 січня 2025 року (а.с.43).

Доводи та мотиви апеляційного суду та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає не в повному обсязі.

Стаття 47 КЗпП закріплює обов`язок роботодавця провести розрахунок з працівником, а статтею 116 КЗпП гарантовані строки розрахунку при звільнені.

Таким чином, Закон покладає на роботодавця провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Установивши, що в порушення вимог статті 116 КЗпП відповідач не виплатив усі належні до виплати позивачу суми при звільненні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Поряд з цим, Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що за певних умов суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП (див., наприклад, пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Верховним Судом було вироблено підхід, при якому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі №201/8088/21 (провадження № 61-5189св23) та від 22 лютого 2024 року у справі № 754/9761/21 (провадження № 61-11081св23).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розмір, який просить стягнути позивач з відповідача є очевидно неспівмірним із невиплаченою при звільненні вихідною допомогою, яка стягнута судовим рішенням, а також врахував поведінку позивача, який звернувся з позовом до суду про стягнення вихідної допомоги через чотири роки після звільнення.

Однак, колегія суддів не може погодитися з визначеним місцевим судом розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20(провадження № 61-6476св22) зазначено, що «суд першої інстанції встановив, що розмір невиплаченої при звільненні позивача: заробітної плати, яка була нарахована, але не виплачена, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, вихідної допомоги при звільненні, становить 316 070,94 грн, яка утворилась саме з вини відповідача. Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 906 422,79 грн. З урахуванням наведених фактів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, означеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 90 642,28 грн. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що УДП «Укрінтеравтосервіс» погасило заборгованість по сплаті всіх сум при звільненні перед позивачем чи намагалось своєчасно виплатити належні до сплати суми. При цьому апеляційний суд правильно взяв до уваги, що відповідач не виплатив позивачу при звільненні 316 070,94 грн, що не може вважатися незначним розміром для працівника. Таким чином у розглядуваній справі суд апеляційної інстанції мав достатні підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, заявленого позивачем до стягнення, та дійшов обґрунтовано висновку про його зменшення до суми у 90 642,28 грн, що є співмірним розміру заявлених позивачем вимог (10 %)».

У даній справі встановлено, що ТОВ «Нафтогаз Тепло» не виплатило позивачу при звільненні вихідну допомогу в розмірі 326 932,44 грн.

Позивачем заявлялася сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 березня 2023 року по 24 січня 2025 року (день фактичного розрахунку) 1 254 513,15 грн.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів враховує ту обставину, що ТОВ «Нафтогаз Тепло» в своєму наказі про звільнення позивача з роботи від 22 вересня 2020 року зазначило про виплату позивачу вихідної допомоги в розмірі шестимісячної заробітної плати, проте до 24 січня 2025 року не виплачувало.

Позивачу необхідно було пред`являти позов до суду про стягнення вказаної вихідної допомоги.

В той же час колегія суддів враховує і поведінку позивача, який пред`явив позов до суду про стягнення вихідної допомоги через чотири роки після звільнення

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 125 451, 31 грн., тобто 10% від заявленого позивачем розміру.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду ухвалено судом першої інстанції за неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не в повному обсязі відповідають обставинам справи.

Ураховуючи викладене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, апеляційний суд вважає за необхідне збільшити суму відшкодування визначену судом першої інстанції з 32 693 грн. до 125 451, 31 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє часткове підтвердження.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а тому слід апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 19 березня 2025 року змінити.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 19 березня 2025 року змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 125 451,31 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 травня 2025 року.

Головуючий: Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк