Справа № 489/4694/24 Головуюча у 1-й інстанції Микульшина Г. А.
Провадження № 22ц/812/918/25 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Лівшенком О. С.,

за участю: відповідачки - ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства «Акцент - Банк»

(надалі - АТ «А - Банк»)

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 березня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Микульшиної Г. А. у місті Миколаєві о 10 годині 44 хвилині зі складанням повного рішення, у справі

за позовом

АТ «А-Банк» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2024 року АТ «А - Банк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення 144 223 грн 36 коп. заборгованості за кредитним договором у вигляді боргу за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом.

В обґрунтування позову банк зазначив, що 18 жовтня 2021 року позичальницею ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг та оформлення платіжної картки, підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А - Банк», на підставі якої на ім`я позичальниці відкрито рахунок та надана кредитна картка.

Також позичальницею за допомогою електронного підпису підписано паспорт споживчого кредиту «Кредитна картка «Зелена» із детальним наданням інформації щодо кредитування фінансового продукту.

Після отримання кредитних коштів від банка, ОСОБА_1 у визначені строки та в порушення умов договору кредитування з використанням кредитної карти, не погашена сума основного кредиту та відсотки за користування кредитом, і тому банк має право вимагати від відповідачки повернення усієї кредитної заборгованості.

Відзиву на позовну заяву не надано.

10 січня 2025 року відповідачка, від імені якої діє представник ОСОБА_2 , звернулась до суду з клопотанням про долучення до матеріалів справи копії витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань.

13 січня 2025 року відповідачкою подані письмові пояснення, у яких нею позовні вимоги не визнані, адже вона і отримала кредит, але не користувалась коштами банку, та звернулась з цього приводу до правоохоронних органів.

Крім того, банком не надано жодного документу на підтвердження обґрунтованості своїх вимог та наявності у неї заборгованості за підписаною анкетою-заявою від 29 червня 2017 року, а не 18 жовтня 2021 року, як вказано у позовній заяві.

Не додано до позову інших документів, які нею, як позичальницею погоджено, як то тарифи обслуговування картки або умови та правила надання банківських послуг. Внаслідок цього неможливо зрозуміти, за яким тарифом обслуговувався її картковий рахунок, а також підстави нарахування кредитної заборгованості.

Сам розрахунок заборгованості не ґрунтується на умовах договору та є незрозумілим і неправильним, в тому числі через відсутність первісних документів та підтвердження отримання коштів відповідачкою.

Посилалася на відповідну судову практику.

У запереченнях на письмові пояснення відповідачки, позивач вважав їх такими, що не заслуговують на увагу, переважно виходячи із аргументів зазначених у позовній заяві та додав, що розрахунок заборгованості здійснено виходячи з даних, що містяться у банківській виписці, яка є первинним документом.

У березні 2025 року відповідачкою, через свого представника, повторно надані письмові пояснення із численними посиланням на судову практику за різними спорами, але що виникли з кредитних правовідносин, та обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 березня 2025 року позов АТ «А - Банк» задоволено частково, ухвалено про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку 30 352 грн 16 коп. заборгованості за кредитним договором, розподілені судові витрати. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за допомогою належних доказів не доведено узгодження з позичальницею усіх істотних умов при укладенні договору кредитування, внаслідок чого є підстави для стягнення боргу за тілом кредиту з вирахуванням повернутих коштів та відмови у стягненні безпідставно нарахованих банком процентів.

В апеляційній скарзі АТ «А - Банк», посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове, про задоволення позову у повному обсязі.

На обґрунтування вимог скарги, зазначав, що банком до підписання договору позичальниці була надана уся інформація стосовно кредитування, внаслідок чого вона своїм підписом підтвердила факт виконання позивачем усіх переддоговірних формальностей та свій обов`язок регулярно знайомитись з умовами та правилами надання банківських послуг, а також змінами до них, розміщеними на сайті банку.

Саме по собі користування кредитом свідчить про ознайомлення позичальниці з умовами і правилами надання банківських послуг і згоду з ними за укладеним договором оферти.

Відмова суду у стягненні процентів за користування відповідачкою коштами, які їй надані банком у кредит, суперечить частині 1 статті 1054 та частині 1 статті 1048 ЦК України, зокрема, можливості банківської установи отримати проценти у розмірі облікової ставки НБ України.

Застосування судом першої інстанції правової позиції ВС, яка викладена в постанові від 3.07.2019 у справі №342/180/17, суперечить обставинам справи, оскільки позивачем на підтвердження узгодження умов надання кредиту надано паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка «Зелена», що підписаний позичальницею електронним підписом та у якому чітко обумовлені умови кредитування, а саме строк, процентна ставка тощо.

Тому висновок суду про відсутність підстав для стягнення процентів за користування кредитом, на думку представника позивача, зроблений внаслідок не встановлення судом дійсних прав та обов`язків сторін, які обумовлені кредитним договором, та спростовуються підписаними особисто відповідачкою анкетою - заявою та паспортом споживчого кредиту за допомогою електронного підпису.

Посилався на відповідну судову практику.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка, діючи через свого представника ОСОБА_2 , вважала апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з підстав, що викладені нею у письмових поясненнях, поданих до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймали участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

При вирішенні справи судом встановлено, що 29 червня 2017 року відповідачкою ОСОБА_1 підписана анкета - заява про приєднання до надання АТ «А-Банк» банківських послуг без зазначення конкретного виду банківської послуги, як то кредит, депозит, відкриття рахунку, а також бажаного розміру кредитного ліміту (а.с.8). Після її підписання позичальниці кредитних лімітів не встановлено, кредитних коштів не видано, але на її ім`я надані платіжні картки з кінцевим строком їх використання до грудня 2031 року (а.с.22).

В подальшому, 18 жовтня 2021 року за програмою «Кредитна картка «Зелена» від імені ОСОБА_1 з номеру телефону НОМЕР_1 без зазначення одноразового цифрового ідентифікатора підписано паспорт споживчого кредиту, у якому перелічені фінансові умови надання платіжної картки «Зелена» із зазначенням базової процентної ставки 40,8% річних (а.с.9-10).

Одночасно у цьому паспорті зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації наведеної у паспорті споживчого кредиту та те, що ця інформація, яка надана 18 жовтня 2021 року, зберігає чинність та є актуальною до 22 жовтня 2021 року, тобто є тимчасовою пропозицією, умови якої чинні чотири дні (а.с.9-10).

30 листопада 2021 року, по закінченню дії пропозиції про споживче кредитування за програмою «Кредитна картка «Зелена», за платіжною карткою відповідачки встановлено перший кредитний ліміт за ініціативою банка в сумі 16 000 грн.. Потім ліміт за кредитом збільшено та додана позначка, що як за ініціативою банка, так і за ініціативою клієнта, внаслідок чого станом на 8 лютого 2022 року склав суму в розмірі 66 000 грн (а.с.23).

До позову банком також надані Тарифи за карткою «Зелена», Умови та правила кредитування, які надані банком позичальниці для ознайомлення та зобов`язання слідкувати за їх змінами, що розміщені на сайті банку, але відповідачкою ОСОБА_1 не підписані та не мають посилання на дату їх створення банком (а.с.8, 25-31, 32-33).

Тобто договір кредитування, що укладався між сторонами, складається із анкети-заяви позичальниці щодо приєднання до умов та правил, паспорту споживчого кредиту, тарифів стосовно наданого кредиту а також умов і правил надання банківських послуг.

Разом з тим, позичальницею ОСОБА_1 підписана тільки анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ «А- Банк», у якій відсутнє погодження позичальниці з банком усіх складових договору про надання банківських послуг, а саме розмір відсотків тощо. Самі Умови та Правила надання банківських послуг та тарифи банку позичальницею не підписані (а.с.8, 25-31, 32-33), а лише надана згода на те, що вона зобов`язується знайомитися зі змінами до «Умов та Правил надання банківських послуг», які викладені на банківському сайті (а.с.8).

Підписаний від імені позичальниці паспорт споживчого кредиту «Кредитна картка «Зелена» немає підтвердження особистого підписання його відповідачкою за відсутністю цифрового одноразового ідентифікатора та належності номеру телефону саме відповідачці ОСОБА_1 . А наведені у паспорті умови носять характер ознайомлення, діяли короткий термін, який закінчився, ще до встановлення кредитного ліміту та надання відповідачці банківських коштів на платіжну картку, яка не має документальної ідентифікації, що це кредитна картка «Зелена».

Відповідно до частини 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору приєднання, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, і повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, то банк має обов`язок підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме такі умови, які ним надані, і не інші.

Тому положеннями статей 633, 634 ЦК України презюмується, що другий контрагент (споживач послуг банку) може приєднатися лише до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» на кредитодавця покладається відповідальність щодо інформації споживача про умови кредитування до укладення між сторонами самого договору. Така інформація надається споживачу у письмовому вигляді та надає йому можливість визначитися з кредитним продуктом, який у подальшому він може обрати та укласти споживчий кредит на визначених сторонами умовах.

Відповідно до висновку Об`єднаної палати ВС в складі КЦС, зробленого у постанові від 23 травня 2022 року під час розгляду справи № 393/126/20 під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Таку форму правочину потрібно розмежовувати від способу підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту.

Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

За встановлених обставин та аналізу наведених норм матеріального права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що кредитний договір, який укладено банком з відповідачкою складається виключно з підписаної нею анкети-заяви, що не містить усіх суттєвих його умов. А паспорт споживчого кредиту, що є у справі, не може вважатися погодженням позичальницею ОСОБА_1 умов договору кредитування, так як лише засвідчує виконання позивачем свого обов`язку у розумінні статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 9 Закону України «Про споживче кредитування».

Тобто наданий банком паспорт споживчого кредиту не є укладеним між сторонами новим кредитним договором або додатковою угодою до кредитного договору- приєднання про споживчий кредит, оскільки в ньому відсутня фіксація волі сторін договору приєднання та відповідно його зміст.

Не надано банком також відомостей, що приєднані ним до позовної заяви саме ті витяги з Умов та правил, а також тарифів, що існували на час підписання позичальницею анкети-заяви, та те, що банком проведено розрахунок виключно у відповідності до їх положень, і на час підписання позичальницею анкети-заяви ці Умови та правила не були змінені.

В той же час, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що у період з 18 жовтня 2021 року по 31 жовтня 2023 року ним нараховано проценти за користування кредитом за ставкою 40,8% річних, у період з 31 жовтня 2023 року по 25 травня 2024 року за ставкою 44,4% річних, та з 1 серпня 2022 року нараховано також прострочені відсотки за підвищеною ставкою у 81,59% річних, а з 31 жовтня 2023 року та по кінець розрахунку за ставкою 88,8 % річних. І це незважаючи на те, що у заяві позичальниці, яка підписана нею 29 червня 2017 року, відсоткова ставка взагалі не зазначена та з нею не узгоджена.

За такого та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін по сплаті відсотків за користування кредитними коштами, судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 3 липня 2019 року при розгляді справи №342/180/17 та обґрунтовано застосована судом першої інстанції до правовідносин, що виникли між учасниками даної цивільної справи, яка знаходиться на перегляді у суді апеляційної інстанції.

Отже, враховуючи вищенаведені обставини справи, які встановлені на підставі належних доказів, що надані позивачем, судом першої інстанції зроблені обґрунтовані висновки, що правові підстави для нарахування та сплати процентів за користування коштами, що надані банком відповідачці в якості кредиту, відсутні.

Тому підтвердження прийняття позичальницею цих умов та тарифів зі сплати процентів за наданими банком витягом з Умов та витягом з Тарифів, а також паспортом споживчого кредиту, як складової частини кредитного договору приєднання, є неприпустимим за неналежністю наданих доказів. Внаслідок цього посилання представника банку в частині сумнівів в правильності застосування цієї позиції, не є слушним, оскільки вона стосується відсутності погодження усіх суттєвих умов договору кредитування, зокрема, як підстав для нарахування та стягнення процентів, так і стягнення коштів, які отримані особою від банку для особистого користування, що перевіряється шляхом визначенням сум, що були отримані, та сум, що були повернуті за фактом їх сплати.

Отже, враховуючи вищенаведені обставини справи, які встановлені на підставі належних доказів, що надані сторонами, судом першої інстанції зроблені обґрунтовані висновки про відсутність правових підстав для нарахування банком та стягнення з позичальниці на його користь відсотків за користування коштами, які позначені в розрахунку як поточні та прострочені. Підтвердження прийняття позичальницею цих умов та тарифів зі сплати відсотків за наданими банком витягом з Умов та витягом з Тарифів як складової частини кредитного договору приєднання, є неприпустимим за неналежністю наданих доказів.

За такого позивачем хибно розрахована заборгованість за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом, в той час як використані кошти банка частково повернуті позичальницею, а відсотки за користування кредитом нараховані ним безпідставно.

Тому, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальницею кошти в розмірі 125 837 грн 80 коп. повернуті АТ «А - Банк» в добровільному порядку в меншому розмірі, в сумі 50 996 грн 82 коп., що відповідає наданій позивачем виписці по надходженням по картковому рахунку, наявні підстави для стягнення з позичальниці заборгованості у розмірі 74 840 грн 98 коп. (а.с.10-15).

За такого, незважаючи на те, що суд першої інстанції дійшовши правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині неправомірності нарахування банком процентів без їх узгодження з позичальницею, але все ж таки помилково розрахував суму коштів, що підлягає поверненню відповідачкою через віднімання із залишку заборгованості за кредитом у розмірі 81 348 грн 98 коп. суми коштів повернутих банку за весь період користування 50 996 грн 82 коп., що призвело до їх подвійного врахування.

Тому, виходячи із встановлених колегією суддів обставин справи, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками є законним та обґрунтованим, а тому в цій частині не підлягає зміні чи скасуванню.

В той же час рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає зміні у відповідності до положень пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, внаслідок чого, на користь банку з відповідача слід стягнути 74 840 грн 98 коп. боргу за тілом кредиту.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування у цій справі судової практики, викладеної у постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі 284/157/20 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки постанова у цій справі ухвалена за інших обставин та не містить правового висновку, який є обов`язковим для застосування у відповідності до частини 4 статті 263 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, які належним чином встановлені та досліджені судом першої інстанції, а тому не впливають на обґрунтованість його висновків.

Враховуючи зміну рішення суду в частині визначення суми коштів, які підлягають стягненню на користь банку, виходячи з підстав, передбачених статтею 141 ЦПК України наявні підстави для зміни рішення суду в частині розподілу судових витрат, внаслідок чого з відповідача на користь банку слід стягнути 1 571 грн 30 коп. судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції та 1 885 грн 56 коп. сплаченого ним судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент - Банк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 березня 2025 року в частині розміру заборгованості за кредитними коштами та в частині розподілу судових витрат - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент Банк» 74 840 грн 98 коп. заборгованості за кредитними коштами та 1 571 грн 30 коп. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент Банк» 1 885 грн 56 коп. судових витрат за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова