ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 травня 2025 року м. Харків

справа № 639/1676/24

провадження № 22-ц/818/490/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Тичкової О.Ю.

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач - Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 серпня 2024 року у складі судді Рубіжного С.О.,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року КНП ХОР «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» звернулось до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17 серпня 2021 року о 06 год. 30 хв. на перехресті вул. Полтавський шлях та вул. Переможців у м. Харкові сталося дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участі автомобілів швидкої допомоги та невідкладної допомоги Peogeot Boxer, державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля КІА державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . Під час ДТП було пошкоджено автомобіль швидкої та невідкладної допомоги Peogeot Boxer, державний номер НОМЕР_1 , чим позивачу було спричинено матеріальну шкоду.

01.11.2021 року Жовтневим районного суду м. Харкова було винесено постанову по справі №639/6685/21 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 850 грн.

19.11.2021 року представником ОСОБА_1 , була подана апеляційна скарга на постанову від 01.11.2021 року та справа була направлена до Харківського апеляційного суду і призначена на 11.05.2022 року. У зв`язку із введенням з 24 лютого 2022 року на території України воєнного стану на підставі Указу Призедента України від 24.02.2022 р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» Харківський апеляційний суд не працював та справа була передана до Полтавського апеляційного суду та розглянута лише 20 червня 2023 року.

Позивач зміг ознайомитись з матеріалами справи лише 26.01.2024 року, та з`ясував, що скарга адвоката Білецького В.В, залишена без задоволення, а постанова Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.11.2021 залишена без змін. Тому строк був пропущений з поважних причин, позивач був позбавлений можливості зробити це раніше, оскільки не був обізнаний хто саме є винуватцем ДТП та причинив шкоду підприємству.

Згідно звіту № 39/2022 про оцінку автомобіля Peogeot Boxer державний номер НОМЕР_1 від 06.08.2022 року вартість матеріальної шкоди заподіяної особі, що володіє автомобілем Peogeot Boxer державний номер НОМЕР_1 в результаті його пошкодження при ДТП, станом на 17.08.2021 року, становить 116101,80 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач КНП ХОР «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» був вимушений звернутися з даним позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів.

Позивач просить визнати поважною причину пропуску строку позовної давності щодо водія ОСОБА_1 , який працює КНП ХОР «ЦЕМД та МК» та поновити строк. Стягнути з відповідача суму матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди яка сталася 17.08.2021 року за участю автомобіля швидкої та невідкладної допомоги Peogeot Boxer, державний номер НОМЕР_1 та автомобіля КІА державний номер НОМЕР_2 у розмірі 116101,88 грн. та судові витрати у розмірі 3028,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 серпня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» матеріальну шкоду завдану підприємству у розмірі 22792 гривні 79 копійок та судовий збір в розмірі 594 гривні 29 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду з поважних причин ( тривалий розгляд справи про адміністративне правопорушення), тому підлягає поновленню. Проте, враховуючи, що завдана шкода пов`язана з виконанням відповідачем трудових обов`язків, він має нести матеріальну відповідальність згідно зі ст.132 КЗпП України розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку.

Не погодившись з рішенням суду Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення скасувати як незаконне та необґрунтоване, таке що не відповідає обставинам справи та постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству при виконанні трудових обов`язків. Тому суд безпідставно обмежив розмір відшкодування середньомісячним заробітком позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції, що 17.08.2021 року о 06 год. 30 хв. водій ОСОБА_1 , у м. Харкові, на перехресті вул. Полтавський шлях та вул. Переможців, керуючи транспортним засобом «Peogeot» номерний знак НОМЕР_1 , при зміні напрямку руху не впевнився в безпечності маневру, внаслідок чого допустив зіткнення з транспортни засобом «Кіа» номерний знак НОМЕР_2 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків.

Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.11.2021 року по справі №639/6685/21 ОСОБА_1 визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 850,00 грн. (а.с. 6-7).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 20.06.2023 постанову Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.11.2021 року залишено без змін (а.с. 8-13).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПКУкраїни постанова суду у справі про адміністративне правопорушення яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.

Тобто, вина відповідача у скоєнні ДТП, що сталася 17.08.2021 року, встановлена вищевказаною постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.11.2021 року.

Автомобіль Peogeot Boxer державний номер НОМЕР_1 , на праві власності належить ЗКПО 38494108 КЗОЗ «ЦЕМД та МК», про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 24).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» КНП ХОР «ЦЕМД та МК», код 38494108 є правонаступником КЗОЗ «ЦЕМД та МК» (а.с. 54-56).

Згідно копії витягу з наказу №66к від 01.02.2016 про прийом та звільнення, ОСОБА_1 прийнятий на 1,0 посаду водія швидкої та невідкладної медичної допомоги Валківського відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги з 04.01.2016 за строковим трудовим договором по 03.01.2017 (а.с. 25).

Відповідно до копії витягу з наказу №6-ос від 04.01.2017 про переведення, ОСОБА_1 водія автотранспортних засобів (ШНМД) Валківського відділення ЕНМД переведено на постійну роботу в тому ж відділені з 04.01.2017 (а.с. 26).

Відповідно до звіту № 39/2022 складеного 06.08.2021 року про оцінку вартості відновлюваного ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складників пошкодженого колісного транспортного засобу Peogeot Boxer державний номер НОМЕР_1 , відповідно до якого розмір збитків розраховано в сумі 116101.88 грн. (а.с. 27-53).

Обґрунтовуючи вимоги щодо повної матеріальної відповідальності відповідача, представник позивача посилається на Посадову інструкцію водія автотранспортних засобів (швидкої та невідкладної медичної допомоги, затвердженої 01.04.2020 Директором КНП ХОР «ЦЕМД та МК», розділом 4 якої визначено повна матеріальна відповідальність водія (а.с.95-10).

Відповідно до наданої представником довідки про доходи і податки від 20.06.2024 року № 05-659, ОСОБА_1 дійсно працює в КНП ХОР «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», форма працевлаштування основне місце роботи, займає посаду водій ШНМД, дохід за січень, лютий 2024 рік склав 45585,57 грн. (а.с. 94).

Відповідно до наданої представником довідки про доходи і податки від 23.08.2024 року, ОСОБА_1 дійсно працює в КНП ХОР «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», форма працевлаштування основне місце роботи, займає посаду водій ШНМД, дохід за 2023 рік склав 281713,43 грн. (а.с. 106).

Як встановлено матеріалами справи та заперечувалось сторонами відповідач перебував у трудових відносинах із позивачем та виконував трудові обов`язки, транспортний засіб на праві власності належить позивачеві.

Як зазначено вище, дохід за січень, лютий 2024 рік склав 45585.57 грн , середній заробіток складає 22792,79 грн.( 45585.57/2).

Згідно зі ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Стаття 130 КЗпП України передбачає, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою роботодавця працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Трудове законодавство передбачає два види матеріальної відповідальності працівника: обмежена матеріальна відповідальність, охоплює обов`язок працівника відшкодувати збитки в межах свого середнього місячного заробітку; повна матеріальна відповідальність, яка містить обов`язок працівника відшкодувати збитки в повному обсязі незалежно від розміру одержуваної ним заробітної плати.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку, він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 р. №348 (348-95-п), а саме, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Відповідно до ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і роботодавцем укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих роботодавцем працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством;

10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).

В правовому висновку, викладеному у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.10.2018 року у справі № 491/961/16-ц зазначено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

Так, варто зазначити, що відповідно до Закону України «Про дерадянізацію законодавства України» майже усі нормативно-правові акти Союзу РСР та Української РСР (Української СРР) або втратили чинність, або перестали застосовуватись на території України або були змінено.

Відповідно до Додатку № 1 Закону України «Про дерадянізацію законодавства України» визначений Перелік актів органів державної влади і органів державного управління Союзу РСР, що не застосовуються на території України відповідно до пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. У п. 362 вказаного Додатку зазначено про Указ Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року № 4204-IX «Об утверждении Положения о материальной ответственности рабочих и служащих за ущерб, причиненный предприятию, учреждению, организации» (із наступними змінами).

У межах вказаного Указу Президії Верховної Ради СРСР у п. 11 зазначено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли 18-річного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Радою Міністрів СРСР.

Як наслідок, Перелік, що був Додатком №1 до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28.12. 1977 р. №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14.09.1981 року №259/16-59) перестав застосовуватись на території України.

Отже, у зв`язку із відсутністю, станом на сьогодні, затвердженого переліку посад і робіт з якими підприємство, установа, організації може укласти договір про повну (індивідуальну) матеріальну відповідальність, роботодавцю не заборонено самостійно визначати такі категорії працівників (з урахуванням умов, встановлених статтею 135-1 КЗпП України) у локальному документі (наказі, погодженому з трудовим колективом або профспілкою), правилах внутрішнього трудового розпорядку, колективному договорі) з якими можливо укласти договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Тому, під час укладення договорів про повну матеріальну відповідальність варто керуватись статтею 135-1 Кодексу законів про працю України.

Письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та: 1) займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 2) виконує роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і користується обладнанням та засобами роботодавця, наданими йому для виконання роботи (ч. 1 ст. 135-1 КЗпП України).

Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» передбачає, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Верховний Суд у справі №743/1641/15-ц від 29.01.2018 року сформулював правовий висновок, відповідно до якого водій не належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

Тобто, враховуючи вищезазначене, водій ОСОБА_1 не належить до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність, а отже не може нести матеріальну відповідальність у повному розмірі за завдання шкоди за вказаним договором.

За таких умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на відповідача не поширюються положення законодавства щодо повної матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду, а відтак, згідно зі ст. 132 КЗпП України його матеріальна відповідальність обмежується середнім місячним заробітком, який визначений судом першої інстанції в сумі 22792,79 грн, з урахуванням наявних відомостей про дохід за січень, лютий 2024 року, який склав 45585,57 грн застосувавши постанову Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої у інстанцій, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд надав обґрунтовану правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374,375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду, у порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П.Пилипчук