Справа № 569/2204/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року

Рівненський міський суд Рівненської області в особі головуючої судді - Панас О.В. при секретарі судового засідання - Алексейчук Ю.М. з участю: представника позивача ОСОБА_1 адвоката -Гладчук З.Я. представника відповідачів ОСОБА_2 , Чабак О.М. адвоката - Костюк Т.П. відповідача - ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівному у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,- в с т а н о в и в:

У провадженні Рівненського міського суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Позивачка просить суд визнати факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 29 березня 2004 року по 03 травня 2006 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частинуквартири №9 за адресою - АДРЕСА_2 ; визнати автомобіль марки ТОYОТА САМRY, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2362 см.куб спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля марки ТОYОТА САМRY, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2362 см.куб; стягнути із відповідачів солідарно 1/2 частки, внесеної ОСОБА_6 до статутного капіталу Приватного акціонерного товариства«РІВНЕІНВЕСТПРОЕКТ» () у розмірі 5 000,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовує наступними доводами.

28 травня 1982 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . 29 березня 2004 року шлюб між позивачем та ОСОБА_6 було розірвано. Зазначає, що у період після розірвання шлюбу з 29.03.2024 року та до 03 травня 2006 року позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживали однією сім`єю як чоловік і дружина, були пов`язані спільним побутом, мали спільні доходи та витрати, вели спільне господарство. Стверджує, що у період їх спільного проживання без реєстрації шлюбу, ОСОБА_6 було придбано та зареєстровано 23.08.2005 року автомобіль марки ТОYОТА САМRY, 2004 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2362 см.куб. Вказує, що хоча вони не перебували у шлюбі між собою, проте продовжували проживати разом однією сім`єю, вести спільне господарство, спільний побут, а під час спільного проживання, за рахунок накопичених грошових коштів ними було спільно придбано вказаний автомобіль ТОYОТА САМRY, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2362 см.куб, право власності на який зареєстрували за спільною згодою за ОСОБА_6 .Тому, вважає, що автомобіль ТОYОТА САМRY, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2362 см.куб. є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_6 .Крім того, вказує, що у період сумісного проживання, на час перебування у шлюбі із позивачкою, ОСОБА_6 , який на той момент був директором Дочірнього підприємства ЗАТ «Рівнеінвестпроект» - «Проектбуд» 18 грудня 2003 року уклав договір на дольову участь у будівництві житла №17. Відповідно до п.2.2. договору №17 Замовник - ОСОБА_6 зобов`язувався в термін до 29 грудня 2003 року оплатити аванс в сумі 155 000, 00 грн. 29 грудня 2007 року, згідно акту державної приймальної комісії, об`єкт будівництва був прийнятий в експлуатаціюта згідно акту прийняття -передачі основних засобів, листа щодо розподілу житлової площі, про розподіл та передачу житлової площі та нежитлових приміщень фізичним особам в житловому будинку по АДРЕСА_2 (будівельна адреса : зблокована житлова забудова №1 малоповерхової забудови житла на АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 було розподіллено квартиру АДРЕСА_4 . Позивачка стверджує, що зазначене майно є їх з ОСОБА_6 спільною сумісною власністю, оскільки були залучені у будівництво їх спільні кошти.

Також позивачкою вказано, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 був кінцевим бенефіціарним власником Приватного акціонерного товариства «РІВНЕІНВЕСТПРОЕКТ», , дата державної реєстрації якого була 29.02.1996 року.Розмір частки засновника (учасника) ОСОБА_6 становив 10000,00 грн., тому позивачка вважає, що 1/2 частини коштів 5000,00 грн. належить їй.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_2 від 28 січня 2022 року.

Вважаючи вказану квартиру АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Бештинарського О.В. із заявою з проханням видати їй свідоцтво про право на частку у спільному майні подружжя на квартиру АДРЕСА_1 , на що нотаріусом їй було надано відмову, що підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 26.10.2023 року, яка додана до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 01.07.2024 року, за заявою позивачки в рахунок забезпечення позову, було накладено арешт на майно відповідачів, на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля марки ТОYОТА САМRY, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2362 см.куб., до розгляду справи по суті.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Гладчук З.Я., яка діє згідно ордеру серії ВК №1117867 від 30.01.2024, в судовому засіданні підтримали позов у межах доводів позовної заяви, просили позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 , представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 адвокат Костюк Т.П., яка діє згідно ордерів серії ВК №№1114862, 1114863 від 16.12.2023 р., заперечили проти задоволення позову. Позовні вимоги вважають безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності та суперечать законодавству.

Свої заперечення обґрунтовували наступними доводами.

18 листопада 2003 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було розірвано за рішення суду. 29 березня 2004 року відділом РАЦС було зроблено актовий запис про розірвання шлюбу за номером 196. Позивачка та померлий ОСОБА_6 вже за рік до розірвання шлюбу не проживали разом як подружжя, їх сім`я існувала лише формально. ОСОБА_6 та позивачка хоча й перебували у зареєстрованому шлюбі до 18 листопада 2003року, однак вже проживали окремо за різними адресами, та не вели спільного господарства. Позивачка як до розірвання шлюбу так і після фактично проживала за адресою: АДРЕСА_5 , а ОСОБА_6 як до розірвання шлюбу так і після проживав у квартирі за адресою: АДРЕСА_6 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 звернулася до суду про поділ майна подружжя. В ході розгляду справи сторони досягли мирової угоди про добровільне визначення прав та обов`язків щодо їх спільного майна. 02 грудня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено мирову угоду згідно якої сторони поділили належне їм на праві спільної сумісної власності майно. Зазначена мирова угода була затверджена ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 15.12.2005 року по справі №2-7953/05.

Вказують, що відносини ОСОБА_6 та ОСОБА_1 після розірвання шлюбу, не носили характеру сімейних, що також підтверджується розподілом між ними майна в судовому порядку. У позивачки з моменту розподілу майна згідно мирової угоди та до моменту смерті ОСОБА_6 не виникало більше ніяких вимог щодо спільного майна. Крім того, вказують що померлий ОСОБА_6 з жовтня 2004 року вже проживав в цивільному шлюбі із ОСОБА_2 . 26.11.2006 році між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася у них спільна дочка ОСОБА_4 .

Зазначають, що фактична реєстрація (проживання) позивачки з померлим за однією адресою, не доводить наявності фактичного шлюбу та спільного проживання як подружжя.

Крім того, аргументують, що у період придбання спірного майна ОСОБА_6 був розлучений із позивачкою та вони разом не проживали, спільного господарства не вели, спільних заощаджень та здійснення спільних витрат на придбання будь якого майна рухомого чи не рухомого, не було. Спільні кошти, які належали позивачці та ОСОБА_6 набуті у період шлюбу були розподіленні згідно мирової угоди від 15.12.2005 року. Стверджують, що оскільки позивачкою не доведено факту проживання однією сім`єю її з ОСОБА_6 з 29 березня 2004 року по 03 травня 2006 року, як подружжя, а також не підтверджено викладенні позивачкою обставини жодним доказом, тому вважаютьщо позов є безпідставним та таким що не підлягає до задоволення, просять суд відмовити в позові.

Відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про визнання позову (№ 29600/24 від 22.05.24).

Відповідачка ОСОБА_3 , брала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги визнала. Надала пояснення та стверджувала, що її батьки проживали разом у період з 29 березня 2004 року по 03 травня 2006 року. Про те, що у батьків були неприязні стосунки нічого не знала бо була ще дитиною, батьки їй нічого не розповідали. Про розірвання шлюбу між батьками їй стало відомо у 2006 році, коли вона стала повнолітня. Зазначала, що батьки були зареєстровані за однією адресою, а також їй було відомо про те, що батьки продавали разом будинок у місті Галич. Вважає, що наявність рішень суду про розірвання шлюбу та поділ майна не вказують на той факт що сім`я розпалась.

Ухвалою суду від 01.02.2024 позовна заява була залишена без руху.

08.02.2024 на виконання ухвали суду була подана уточнена позовна заява.

Ухвалою суду від 13.02.2024 позовна заява залишена без руху.

19.02.2024 на виконання ухвали до суду подані квитанції про оплату судового збору .

Ухвалою суду від 01.03.2024 відкрите загальне позовне провадження, призначене підготовче засідання з викликом сторін.

Ухвалою суду від 01.07.2024 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті .

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачів та представника відповідачів, показання свідків дослідивши надані сторонами письмові докази,та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_6 28.05.1982 року було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них народилося двоє дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Рішенням Рівненського міського суду ( справі №2-89/2003) від 18 листопада 2003 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було розірвано.

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду про розірвання шлюбу з ОСОБА_6 , оскільки, як зазначала, що їх сім`я існує лише формально, шлюбні відносини вони припинили та разом не проживають, спільного господарства не ведуть, подружніх стосунків не підтримують. Від шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , яку позивачка просила залишити на своєму вихованні. Крім того, згідно зазначеного рішення, позивачка стверджувала, що між нею та ОСОБА_6 часто відбувалися суперечки на основі особистих та матеріально побутових умов, взаємні образи та приниження один одного, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Згідно із зазначеного рішення суду по справі №2-89/2003, слідує, що судом було встановлено що сім`я між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розпалася остаточно, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, спір про поділ майна та про місце проживання дитини між ними відсутній, тому судом шлюб між сторонами був розірваний та неповнолітню дитину залишено проживати з матір`ю. Рішення про розірвання шлюбу набрало законної сили 19.12.2003 року.

29 березня 2004 року відділом РАЦС було зареєстровано актовий запис про розірвання шлюбу за № 196.

Позивачка на рішення про розірвання шлюбу пояснила, що шлюб між ними був розірваний, у зв`язку із тим, що таке розлучення необхідно було, бо позивачка з ОСОБА_6 разом працювали в одному товаристві. Однак, такі твердження позивачки, суд не бере до уваги, оскільки вони не мають жодного правового обґрунтування. Рішенням Рівненського міського суду від 18.11.2003р. по справі №2-89/2003 встановленні причини розірвання шлюбу та таке рішення набрало законної сили і є остаточним.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у судовому порядку після розірвання шлюбу поділили майно подружжя.

Судом досліджено наявну в матеріалах справи, мирову угоду від 02 грудня 2005 року, яка була укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , та визнана ухвалою суду від 15.12.2005.

Як становлено судом, після розірвання шлюбу ОСОБА_1 звернулася до суду про поділ майна подружжя. В ході розгляду справи сторони досягли мирової угоди про добровільне визначення прав та обов`язків щодо їх спільного майна. Мирова угода була затверджена ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 15.12.2005 року по справі №2-7953/05.

Як слідує з укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 мирової угоди, ними було визначено, яке майно кому належить, а також зазначено за якою адресою фактично кожна із сторін проживає.

У мировій угоді сторони домовились про те, що в особисту приватну власність ОСОБА_1 переходить: чотирьох кімнатна квартира АДРЕСА_7 , в якій вона проживає, та все майно, що знаходиться в цій квартирі. У свою чергу, в особисту приватну власність ОСОБА_6 переходить: чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_8 , в якій він проживає, та все майно, що знаходиться в цій квартирі;дачний будинок на земельній ділянці АДРЕСА_9 та все майно, яке знаходиться в ньому та на дачній ділянці; легковий автомобіль марки Фольксваген-Пассат, д.№ НОМЕР_3 ,1993 року випуску. Сторони, також взяли на себе зобов`язання, що ОСОБА_1 передасть технічну документацію та правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_10 , що належить ОСОБА_6 , та здійснить зняття із реєстрації в цій квартирі 2-х їх доньок, які, після розлучення сторін, проживають однією сім`єю в квартирі ОСОБА_1 але продовжують бути зареєстрованими в квартирі ОСОБА_6 . Також, сторонами було узгоджено, що в якості договірної компенсації можливої різниці у вартості поділеного майна, ОСОБА_6 зобов`язувався передати ОСОБА_1 - 35000,00(тридцять п`ять тисяч) гривень. Розписка написана ОСОБА_1 , про отримання коштів згідно затвердженої мирової угоди від ОСОБА_6 у розмірі 35000,00(тридцять п`ять тисяч) грн., наявна в матеріалах справи та була досліджена судом.

Такі докази спростовують твердження позивачки про спільне проживання її з ОСОБА_6 як подружжя, після розірвання шлюбу. Відносини ОСОБА_6 та ОСОБА_1 після розірвання шлюбу, не носили характеру сімейних, що підтверджується розподілом ними майна в судовому порядку у 2005 році. У позивачки з моменту розподілу майна згідно мирової угоди та до моменту смерті ОСОБА_6 не виникало більше ніяких вимог щодо спільно нажитого майна.

Позивачка стверджувала також, що вони, після розірвання шлюбу із ОСОБА_6 літали у Англію, як подружжя. На свої твердження надала суду фотокартки, на яких видно, що позивачка стоїть поряд з ОСОБА_6 . Судом встановлено, що поїздка до Англії була організована від товариства де позивачка з ОСОБА_6 працювали та була робочою поїздкою.

Досліджені у судовому засіданні фототаблиці, на яких зображенні позивачка та померлий ОСОБА_6 , не підтверджують того факту, що позивачка та померлий подорожували як подружжя та проживали однією сім`єю у період з 29 березня 2004 року по 03 травня 2006 року, що мали права та обов`язки, які належать подружжю. Крім того, у судовому засіданні позивачка підтвердила ,що поїздка у Англію разом із ОСОБА_6 була організована товариством де вони обоє працювали та була пов`язана з роботою.

Позивачка у позовній заяві та згідно своїх пояснень наданих суду, стверджувала що у період сумісного проживання, за час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , який на той момент був директором Дочірнього підприємства ЗАТ «Рівнеінвестпроект» - «Проектбуд» 18 грудня 2003 року уклав договір на дольову участь у будівництві житла №17. Відповідно до п.2.2. договору №17 Замовник - ОСОБА_6 зобов`язувався в термін до 29 грудня 2003 року оплатити аванс в сумі 155 000,00 грн. Таким чином, позивачка вважає, що ОСОБА_6 згідно укладеного договору на дольову участь у будівництві до 29 грудня 2003 року сплатив авансовий платіж в сумі 155 000,00 грн.

Як було встановлено судом, договір про дольову участь у будівництві житла №17 від 18 грудня 2003 року, укладався ОСОБА_6 у період коли було прийняте рішення суду про розірвання шлюбу, та згідно якого було встановлено що сторони не проживають разом як подружжя та не пов`язанні спільними інтересами і не ведуть спільного господарства. Та, крім того, позивачкою не надано доказів сплати ОСОБА_6 авансового платежу по договору дольової участі в сумі 155 000,00 грн. до 29 грудня 2003 року та не відомо чи взагалі сплачувався якийсь авансовий платіж по такому договору.

Із договору про дольову участь у будівництві, слідує, що ОСОБА_6 (Замовник) доручив, а Дочірнє підприємство ЗАТ «Рівнеінвестпроект» - «Проектбуд» (Забудовник) взяв на себе обов`язки по будівництву будинку АДРЕСА_11 в зблокованій забудові кварталу малоповерхової житлової забудови в АДРЕСА_3 загальною площею 211,2 м2 та виконанню робіт по інженерному забезпеченню і благоустрою прилеглої території. Згідно п. 1.1. договору №17 орієнтовна вартість по кошторису замовленого житла на момент заключення договору становила 385 000, 00 грн.

В матеріалах справи наявні документи: акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 29 грудня 2007 року зблоковану житлову забудову №1 малоповерхової забудови житла на АДРЕСА_3 , будівництво якої було здійснене генеральним підрядником ДП ЗАТ «Рівнеінвестпроект» - «Проектбуд» було прийнято в експлуатацію; розпорядження міського голови №399-Р від 14 березня 2008 року; актприйняття - передачі основних засобів; лист щодо розподілу житлової площі, про розподіл та передачу житлової площі та нежитлових приміщень фізичним особам в житловому будинку по АДРЕСА_2 (будівельна адреса : зблокована житлова забудова №1 малоповерхової забудови житла на АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 було розподіленоквартиру №9; свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 , згідно ОСОБА_7 було набуто право власності на вказану квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно таких документів, слідує, що майно придбавалося ОСОБА_6 після розірвання шлюбу та не було спільною сумісною власністю з позивачкою, а належало лише ОСОБА_6 , оскільки інших доказів які підтверджували б, що таке майно набуте спільною працею та в яке вкладалися спільні кошти позивачки та ОСОБА_6 , і воно є спільною сумісною власністю позивачки та ОСОБА_6 , матеріали справи не містять.

Також, у справі наявні докази, що квартира АДРЕСА_1 , перебуває у власності відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Згідно дослідженого судом рішення Рівненського міського суду по справі №569/23064/23, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , про визнання договорів недійсними, зокрема договору дарування №135, від 28.04.2017 року, предметом якого було спірне майно: квартира АДРЕСА_1 , слідує що майно на яке претендує позивачка, а саме квартира АДРЕСА_1 вже була предметом оскарження в суді, та судом було відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування, зокрема згідно якого ОСОБА_6 подарував належну йому 1/2 частину квартири своїй дочці ОСОБА_4 , рішення набрало законної сили. Відтак, спірна квартира належить відповідачці 1 та відповідачці 2, на праві спільної часткової власності, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили та не оскаржувалося сторонами.

Відповідачка ОСОБА_2 стверджувала, що ОСОБА_6 з 11.10.2004 року вже проживав в цивільному шлюбі із нею. Проживали вони разом у квартирі ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_6 та періодично їздили у дачний будинок с. Городище, який належав ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності, згідно мирової угоди від 02 грудня 2005 року.

Згідно наявної інформації, у матеріалах справи, слідує, що 26.11.2006 році між ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася у них спільна дочка ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб та свідоцтвом про народження.

Свідок, ОСОБА_8 , яка є рідною сестрою ОСОБА_6 , у судовому засіданні показала, що ОСОБА_6 після розірвання шлюбу не проживав разом із позивачкою, вони проживали у різних квартирах, позивачка фактично проживала у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , а ОСОБА_6 проживав у квартирі за адресою: АДРЕСА_6 . Між ОСОБА_6 та позивачкою були неприязні стосунки, і те що все майно позивачка та ОСОБА_6 поділили в суді, після розірвання шлюбу, також повідомила, що ОСОБА_6 після розірвання шлюбу сплачував аліменти на неповнолітню дочку ОСОБА_3 .

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 показали, що були у дружніх відносинах з позивачкою та ОСОБА_6 , святкували дні народження та інші свята, припускали що позивачка та ОСОБА_6 , у період з 29 березня 2004 року по 03 травня 2006 року проживали разом, оскільки він був присутній на святкуваннях. Жоден із свідків не навів конкретних аргументів, яким спільним побутом вони були пов`язанні, яке спільне господарство вели ОСОБА_6 та позивачка, яке спільне майно у період спільного проживання вони придбали, які витрати та на що вони разом несли, проживаючи як подружжя, та яким ще спільними правами та обов`язками вони були пов`язані.

Відповідачка ОСОБА_3 заявила клопотання, що бажає бути допитаною як свідок у судовому засіданні.Суду показала, що її батьки проживали разом у період з 29 березня 2004 року по 03 травня 2006 року, щодо розірвання шлюбу між ними їй було не відомо, про стягнення аліментів на її користь вона теж не знала. Стверджувала, що батьки гарно один до одного відносилися, були зареєстровані за однією адресою. Не було відомо стосовно того яке майно спільно купували батьки та який спільний бюджет вони мали, оскільки пояснила що була ще дитиною, тому їй не все батьки розповідали.

Щодо допиту інших свідків, заявлених у клопотаннях сторонами, сторона позивача та сторона відповідача відмовилися.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Показання свідка, відповідно до ст.90 ЦПК України, це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Крім того, у відповідності до позицій викладених у постановах Верховного Суду: по справі №129/2115/15-ц від 14.02.2018р., по справі №367/7714/16-ц від 10.10.2018р., по справі №369/3920/15-ц від 13.03.2019р., по справі №314/6930/16-ц від 18.02.2019р., покази свідків не є достатніми та не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання чоловіка та дружини як подружжя.

Досліджуючи докази та пояснення сторін, суд прийшов до висновку, що позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що вона разом з ОСОБА_6 після розірвання шлюбу у період з 29 березня 2004 року по 03 травня 2006 року проживали разом однією сім`єю як чоловік та жінка, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, здійснювали спільні витрати, придбавали спільно будь яке майно в інтересах сім`ї.

Отже, лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання. Жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивачки щодо обставин спільного проживання між нею та ОСОБА_6 , ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, побуту та інших, у матеріалах справи відсутні.

Позивачкою не було доведено того факту, що спільними коштами, внаслідок спільної праці та в період спільного проживання після розірвання шлюбу з ОСОБА_11 , вона брала участі у будівництві спірного майна: квартири АДРЕСА_1 та у придбанні спірного автомобіля марки ТОYОТА САМRY, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2362 см.куб., який був зареєстрований 23.08.2005 року за ОСОБА_6 , що підтверджується інформацією наявною у матеріалах справи, у листах Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області на адвокатський запит від 14.12.2023 року за №31/89аз-17-5641-2023, та від 08.01.2024 року №31/1аз-17-2024.

Відповідно до позиції Верховного Суду викладеної у постановах: від 31.05.2022р. по справі 208/6075/20; від15.08.2019р. по справі №588/350/15; від 26.11.2021р. по справі №755/18012/16; від 30.10.2019р. по справі №643/6799/17; від 10.09.2020р. по справі №369/3338/17; слідує, що встановлення факту проживання з особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу можливе лише у випадку доведення позивачем фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а також інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Згідно тверджень позивачки слідує, що перебуваючи у шлюбі з нею, ОСОБА_6 був кінцевим бенефіціарним власником Приватного акціонерного товариства «РІВНЕІНВЕСТПРОЕКТ», , дата державної реєстрації якого була 29.02.1996 року, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.Відповідно до вказаного витягу, розмір частки засновника (учасника) ОСОБА_6 становив 10000,00грн. Наразі, діяльність Приватного акціонерного товариства «РІВНЕІНВЕСТПРОЕКТ» припинено, а його правонаступником є Товариство з обмеженою відповідальністю «РІВНЕІНВЕСТ ПРОЕКТ», , що підтверджується Витягом.

Позивачка вважає, що має право на відшкодування вартості 1/2 частки в статутному капіталі ПАТ «РІВНЕІНВЕСТПРОЕКТ», де ОСОБА_6 був бенефіціарним власником цього товариства, та частка якого становила 10 000,00 грн.

Однак, майно та грошові кошти які належали позивачці та ОСОБА_6 , набуте у період їх шлюбу, було розподілене між ними та зазначене у мировій угоді від 02 грудня 2005 року.

Крім того, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ТОВ «РІВНЕІНВЕСТ -ПРОЕКТ» створено 29.01.2021 року, та мало 10 - засновників із зазначенням розміру частки в статутному капіталі, що належить кожному із них, що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом. Серед засновників такого товариства позивачка відсутня, а статутний капітал інших засновників товариства не поширює свою дію на позивачку.

Шлюб між сторонами було розірвано відповідно до положень КпШС України, рішенням суду встановлено, що подружні відносини між сторонами припинені, що було підставою для задоволення позову та розірвання шлюбу. 01.01.2004 року набув чинності Сімейний Кодекс України. Державна реєстрація розірвання шлюбу мала місце 29.03.2004 року, отже з цієї дати вважається шлюб припиненим. До часу набуття чинності СК України, та до реєстрації розірвання шлюбу подружжя не зверталося до суду з заявою про закриття провадження у зв`язку з примиренням, враховуючи, що згідно з положеннями КпШС України, до реєстрації розірвання шлюбу сторони були наділені таким правом, тоді як за положенням СК України шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Навпроти, сторони правувалися в суді та судовим рішенням розділили майно, належне їм праві власності як подружжю, до складу якого не включалося майно на яке претендує позивачка у даному спорі.

Відповідно до частини першої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

2. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

3. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

4. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

2. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

3. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

4. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Хоча, позивачка та ОСОБА_6 після розірвання шлюбу, ще були зареєстровані за однією адресою, однак факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Зазначена позиція підтверджується також правовими позиціями викладеними у постановах ВС від 05 лютого 2020 року по справі №712/7830/16-ц, від 16 січня 2019 року по справі №343/1821/16-ц.

У постанові від 17 червня 2020 року, справа №755/18012/16, Верховний Суд зробив правовий висновок, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму майна набутого за час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 359/8985/17, провадження № 61-41967св18).

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що вважаючи спірне майно спільною сумісною власністю подружжя , звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини, проте отримала відмову.

Отже, позивачка вважає, що спірне майно є спільним майном подружжя, та спадковим .

В даному випадку суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31.05.2022р. по справі № 208/6075/20.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі за конституційним поданням Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.

Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Частиною першою статті 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно, що також визначено у постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 року у справі № 6-97цс11.

Позивачкою не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог в частині визнання факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 29.03.2004 по 03.05.2006., що є підставою для висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 29 березня 2004 року по 03 травня 2006 року, до задоволення не підлягає.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки з ОСОБА_6 у період з 29 березня 2004 року по 03 травня 2006 року, відсутні і підстави, передбачені 74 СК України вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності позивачці та ОСОБА_6 , як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Відтак, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання квартири АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , визнання права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнання автомобіля марки ТОYОТА САМRY, 2004 року випуску, НОМЕР_5 двигуна 2362 см. куб спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , визнання права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля марки ТОYОТА САМRY, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2362 см. куб.; стягнення із відповідачів солідарно 1/2 частки, внесеної ОСОБА_6 до статутного капіталу Приватного акціонерного товариства «РІВНЕІНВЕСТПРОЕКТ» у розмірі 5000,00 грн., до задоволення не підлягають.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01.07.2024 року, по справі № 569/2204/24 було накладено арешт на майно відповідачів, на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля марки ТОYОТА САМRY, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2362см.куб.

Відповідно до п. 9 ст.158 ЦПК України, у випадку відмови у задоволенні позову, суд скасовує заходи забезпечення позову та зазначає про це у відповідному рішенні.

Відтак, наявні підстави для скасування заходів забезпечення позову, встановленні ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01.07.2024 року, по справі №569/2204/24.

Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду, у відповідності до п. 10 ст.158 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3,21, 25,26 СК України, ст.ст.12,13, 78,7 9,82,89,141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 визнання факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 29 березня 2004 року по 03 травня 2006 року; визнання квартири АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , визнання права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнання автомобіля марки ТОYOТА САМRY, 2004 року випуску, НОМЕР_5 двигуна 2362 см. куб спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , визнання права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля марки ТОYОТА САМRY, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2362 см. куб.; стягнення із відповідачів солідарно 1/2 частки, внесеної ОСОБА_6 до статутного капіталу Приватного акціонерного товариства «РІВНЕІНВЕСТПРОЕКТ»() у розмірі 5000,00 грн., відмовити.

Заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01.07.2024 року, по справі № 569/2204/24 про накладення арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля марки ТОYОТА САМRY, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2362см.куб., скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_12 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_13 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_14 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_12 , РНОКПП НОМЕР_8 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_12 , РНОКПП НОМЕР_9 .

Повний текст рішення виготовлено 22.05.2025 року.

Суддя О.В. Панас