Провадження № 22-ц/801/1078/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 травня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Чайки Артура Олеговича

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гуменюка К.П.,

у справі №127/32133/23

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до ОСОБА_1 (відповідач)

про поділ майна подружжя,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в міський суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в обґрунтування якого посилалась на те, що 25 грудня 2007 року між сторонами було зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 4170.

За час перебування у шлюбі подружжям за спільні сімейні кошти було придбано об`єкт житлової нерухомості, а саме квартиру під номером АДРЕСА_1 , в житловому будинку під номером АДРЕСА_2 , загальною площею 38,6 кв. м., житловою площею 17,2 кв. м., реєстрація права власності на яку була проведена на відповідача за спільною домовленістю між сторонами.

Також 10 липня 2013 року подружжям за спільні кошти було придбано транспортний засіб марки «BMW» модель «Х3», тип універсал В, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , колір сірий, номер кузова НОМЕР_2 , який за домовленістю також було зареєстровано на відповідача.

Оскільки сторони вже тривалий час не підтримують шлюбних відносин, їх шлюб містить лише формальний характер та в невдовзі буде розірваний судом, позивач намагалась дійти згоди з відповідачем про поділ спільного майна у позасудовому порядку, а саме вирішити питання щодо добровільної компенсації позивачу частки реальної вартості від об`єктів майна, що належить їм обом. В свою чергу, відповідач на отриману пропозицію про вирішення питання, щодо компенсації ОСОБА_2 частки реальної вартості у добровільному порядку категорично відмовився.

Відповідно до Звіту про оцінку майна (квартири) ринкова вартість частки квартири, загальною площею 38,6 кв. м., житловою площею 17,2 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , становить 900 000 грн. 00 коп.

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку вартості транспортного засобу, ринкова вартість автомобіля марки «BMW» модель «Х3», тип універсал В, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , колір сірий, номер кузова НОМЕР_2 , становить 418 430 грн 00 коп.

За викладених обставин просила: виділити ОСОБА_1 у власність квартиру під номером АДРЕСА_1 , в житловому будинку під номером АДРЕСА_2 , загальною площею 38,6 кв. м., житловою площею 17,2 кв. м. та автомобіль марки «BMW» модель «Х3», тип універсал В, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , колір сірий, номер кузова НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості частки квартири, в розмірі 900 000 грн 00 коп. та грошову компенсацію вартості частки автомобіля, в розмірі 209 215 грн 00 коп.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2025 року позов задоволено частково. Вирішено виділити ОСОБА_1 у власність квартиру під номером АДРЕСА_1 , в житловому будинку під номером АДРЕСА_2 , загальною площею 38,6 кв. м., житловою площею 17,2 кв. м. та транспортний засіб марки «BMW» модель «Х3», тип універсал В, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , колір сірий, номер кузова НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частки квартири, загальною площею 38,6 кв. м., житловою площею 17,2 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , в розмірі 900 000 (дев`ятсот тисяч) грн 00 коп., а також грошову компенсацію вартості частки транспортного засобу марки «BMW» модель «Х3», тип універсал В, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , колір сірий, номер кузова НОМЕР_2 , в розмірі 97 119 (дев`яносто сім тисяч сто дев`ятнадцять) грн. 50 коп.

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 7 775 (сім тисяч сімсот сімдесят п`ять) грн. 07 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Чайку А.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість судового рішення та неповне встановлення судом усіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить скасувати його в частині виділення у власність квартири та стягнення компенсації та ухвалити в цій частині нове рішення, яким з урахуванням додаткових пояснень апелянт просить визнати квартиру його особистою власністю і виключити її з поділу.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що квартира АДРЕСА_4 , належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки придбана за кошти, отримані від продажу в березні 2012 року житлового будинку, що був йому подарований, тобто був його особистою власністю.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Марусич М.С. проти вимог апеляційної скарги заперечував і просить залишити її без задоволення.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 05 травня 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Чайка А.О. вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 , повідомлена в установленому законом порядку про дату, час і місце розгляду справи, до суду не з`явилася, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом першої інстанції встановлено, що 25 грудня 2007 року був зареєстрований шлюб між сторонами у справі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2023 року, розірвано (актовий запис № 4170).

За час перебування у шлюбі подружжя придбало майно.

Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 22 лютого 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), продавець передав у власність (продав), а покупець набув у власність (купив) всю належну продавцям на праві приватної власності квартиру під номером АДРЕСА_1 ), в житловому будинку, під номером АДРЕСА_2 .

Право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 691201 від 22 лютого 2013 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 349068847 від 04 жовтня 2023 року .

Відповідно до Звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ «Подільський експертний центр», ринкова вартість квартири, загальною площею 38,6 кв. м., житловою площею 17,2 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , в цілому, без ПДВ станом на 25 вересня 2023 року складає 1 800 000,00 грн., а частка становить 900 000,00 грн.

Крім того, 10 липня 2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано транспортний засіб марки «BMW» модель «Х3», тип універсал В, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , колір сірий, номер кузова НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи № 1938/24-21 від 11 жовтня 2024 року, дійсна вартість автомобіля марки «BMW» модель «Х3», тип універсал В, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , складає 194 239,03 грн.

Позиція апеляційного суд у

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Вирішуючи питання про розподіл майна подружжя, суд першої інстанції встановив, що спірне рухоме та нерухоме майно було придбане сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі та відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому, визначаючи розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню на користь позивача за частки квартири та частки автомобіля, суд врахував Звіт про оцінку майна (квартири), який сторонами не оспорювався та висновок судової транспортно-товарознавчої експертизи № 1938/24-21 від 11 жовтня 2024 року.

За змістом апеляційної скарги судове рішення оскаржується в частині поділу квартири та стягнення грошової компенсації в розмірі частки її вартості, а тому в іншій частині судове рішення апеляційним судом не переглядається.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали цивільної справи, дійшла таких висновків.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, встановлена у статті 60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а першочергово їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

У справі, яка переглядається, з урахуванням меж та доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 не погоджується з висновком суду першої інстанції про поширення режиму спільного майна подружжя на квартиру, загальною площею 38,6 кв. м., житловою площею 17,2 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Посилання заявника на те, що спірна квартира придбана подружжям виключно за кошти відповідача отримані від продажу будинку, що належав йому на праві власності, не спростовує презумпцію спільності майна подружжя, передбаченої частиною першою статті 60 СК України.

Як вбачається із матеріалів справи 23 березня 2012 року відповідач ОСОБА_1 продав належний у йому житловий будинок за ціною 144 800 грн, (а.с. 83), тоді як, відповідно до договору купівлі продажу, спірна квартира придбана подружжям 22 лютого 2013 року за ціною 160 000 грн, тобто майже через рік, і доказів, що саме грошові кошти, отримані відповідачем від продажу будинку були витрачені на придбання квартири, відповідачем не надано.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що пунктом 1.3 договору купівлі-продажу спірної квартири від 22 лютого 2013 року визначено, що вказана квартира купується за згодою «покупця» - ОСОБА_2 , справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом.

Таким чином у 2013 році під час придбання спірної квартири відповідач фактично визнав, що ця квартира придбана у власність саме подружжям.

У випадку придбання нерухомого майна за кошти одного з подружжя, сторони не були обмежені в праві засвідчити цю обставину під час укладення договору купівлі продажу шляхом подання ОСОБА_4 відповідної нотаріально посвідченої заяви, проте цього не було зроблено, а договір купівлі-продажу, укладений відповідачем, не оспорюється.

Враховуючи те, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної власності на квартиру, яка набута сторонами у зареєстрованому шлюбі, покладається на ОСОБА_1 , який її не спростовував, суд першої інстанції, оцінивши у сукупності надані сторонами докази щодо їх належності, достатності та допустимості, врахувавши заперечення учасників справи, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вказане майно є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу між ними у рівних частинах.

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19).

Отже ухвалене у справі рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, колегія суддів не вбачає.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

По справі відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Чайки Артура Олеговича залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2025 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий І.М. Стадник

Судді М.В. Матківська

В.В. Сопрун