Провадження № 22-ц/812/742/25 Суддя першої інстанції Максютенко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 травня 2025 року м. Миколаїв Справа № 484/6516/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Колосовій О.М.,

за участі представниці відповідача Вялової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2025 року, повне судове рішення складено 14 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Максютенко О.А., в залі судового засідання в м. Первомайськ, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання,

В С Т А Н О В И В:

22 листопада 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 серпня 2019 року визнано ОСОБА_1 батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнуто аліменти в розмірі 1/6 частки до досягнення повноліття.

Відповідно до довідки від 09 жовтня 2024 року, виданої відділом по роботі з абітурієнтами та студентами ОСОБА_5 (Республіка Польща) ОСОБА_4 є студентом 1 курсу денної форми навчання, перший ступінь, 7 семестрів з 01 жовтня 2024 року, факультет електроніки та інформатики ОСОБА_6 . Тривалість першого академічного року до 23 лютого 2025 року, запланована дата закінчення навчання 15 березня 2028 року. Син навчається на денній формі у закладі освіти та не має змоги працювати, щоб самостійно себе забезпечувати, тому потребує матеріальної підтримки з боку обох батьків.

Наразі сина утримує лише вона, відповідач в добровільному порядку не приймає участь у витратах на утримання сина.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 25 лютого 2021 року № 754 року ОСОБА_4 зареєстрований за спільною адресою проживання з позивачкою - АДРЕСА_1 . На даний час проживання ОСОБА_4 за іншою адресою зумовлено навчанням на денній формі навчання у вищому навчальному закладі в іншій країні та має тимчасовий характер

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на сина ОСОБА_7 у розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позову до суду і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення останнім двадцяти трьох років.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2025 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 31 березня 2025 року про виправлення описки, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду з 25 листопада 2024 року і до закінчення навчання, тобто до 15 березня 2028 року, але не більше ніж до досягнення останнім двадцяти трьох років.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на сина, який продовжує навчання в іншій країні, у розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно.

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було встановлено, що повнолітній ОСОБА_4 з 2022 року проживає у Польщі, що підтверджує сама позивачка, яка проживає в Україні, тому відсутні підстави вважати, що повнолітній син, який продовжує навчання, проживає з матір`ю, і на підставі частини 3 статті 199 СК України відсутні підстави для задоволення позову.

Тому помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що при зверненні до суду з даним позовом, вирішальне значення набуває не спільне проживання дитини з тим з батьків, хто подає позов, а факт продовження надання цим з батьків їй утримання добровільно і самостійно, оскільки частина 3 статті 199 СК України чітко передбачає, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

При вирішенні справи судом також не враховано, що позивачка не надала доказів, що вона утримує повнолітнього сина, який продовжує навчання та проживає в іншій державі, навчається на безоплатній формі, та отримує стипендію, не надала розрахунок витрат та не обґрунтувала розмір аліментів в 1/6 частці доходів відповідача, не довела, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у вказаному нею розмірі.

Також ОСОБА_1 бажає сплачувати аліменти безпосередньо сину.

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від позивачки не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 серпня 2019 року визнано ОСОБА_1 батьком ОСОБА_4 .

ОСОБА_8 є студентом 1 курсу денної форми навчання, перший ступінь, 7 семестрів з 01 жовтня 2024 року, факультет електроніки та інформатики ОСОБА_6 .

Позивачкою надано квитки на проїзд ОСОБА_4 до міста навчання, квитанції про оплату гуртожитку, де проживає останній, роздруківки з банківської картки ОСОБА_4 щодо фінансових операцій, зокрема й перерахування коштів від позивачки.

За приписами частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів апеляційного суду оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. В той же час утримання дитини складається не лише з наведених витрат, які за своєю суттю є нерегулярними та направленими на задоволення конкретно визначених потреб дитини. В той же час поряд з такими витратами батьки мають забезпечувати можливість задоволення постійних, повсякденних потреб дитини, що пов`язані (але не вичерпуються) необхідністю забезпечення її харчування, проживання, придбання одягу, тощо.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до частини 1 статті 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 5) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 6) інші обставини, що мають істотне значення.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

При вирішенні спору суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. З висновком суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду вважаючи присуджений до стягнення розмір аліментів обґрунтованим, достатнім та таким, що відповідає потребам дитини.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у разі його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим чи, навпаки, як це має місце при використанні презумпції, - існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (частини 2 статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У частинах 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що ОСОБА_4 , який є сином ОСОБА_1 , на день звернення позивачки до суду, не досяг 23 років, продовжував навчання, не працював, у шлюбі не перебував. Навчання на денній формі позбавляє ОСОБА_4 можливості працевлаштуватися та одержувати певний дохід, у зв`язку з чим він потребує матеріальної допомоги, яку надавала йому матір.

Суд першої інстанції, установивши, що син відповідача ОСОБА_4 продовжує навчатися та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач, зобов`язаний та має можливість утримувати повнолітнього сина, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання до досягнення ним 23-річного віку.

Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем необхідності допомоги у зв`язку з навчанням на денній формі та можливості надавати батьком матеріальну допомогу у такому розмірі, не може бути прийнята до уваги колегією суддів апеляційного суду з огляду на її необґрунтованість та недоведеність відповідними доказами на підтвердження своїх заперечень. Зокрема, чине законодавство передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. При визначенні розміру аліментів в даній справі суд першої інстанції врахував вік дитини, її потреби на повсякденне життя і навчання та можливості батьків сплачувати кошти на її утримання доки триває процес навчання.

Щодо потреби ОСОБА_4 , який навчається на денній формі навчання, у наданні такої допомоги, апеляційний суд вважає, що присуджені аліменти мають загальний характер, забезпечують щоденне задоволення життєвих потреб сина і залежать від всіх факторів, наявних навколо дитини, яка потребує матеріальної допомоги, оскільки син перебуває на утриманні матері, яка не може покривати всі витрати пов`язані з організацією навчанням, повсякденні витрати, пов`язані з організацією життєдіяльності та учбового процесу.

Аргументи апеляційної скарги, що син не проживає з матір`ю, навчаючись в іншій країні, а тому позивачка не має права звертатися до суду про стягнення аліментів на свою користь, є неприйнятними, оскільки син тимчасово проживає за місцем розташування учбового закладу, проте його утримання здійснює позивачка відповідно до наданих доказів про перерахування грошових коштів.

Твердження скаржника про те, що він бажає перераховувати кошти безпосередньо на адресу сина не можуть бути задоволені, оскільки за наведеними правовими нормами позивачка має право звернення з такими позовними вимогами, а суд першої інстанції відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України). За такого суд першої інстанції позбавлений можливості змінювати спосіб стягнення за вимогами відповідача.

Отже заперечення відповідача щодо сплати аліментів та їх розміру не підтверджені жодним доказом, який би доводив позицію відповідача, відтак така позиція залишилася недоведеною й не може бути прийнята судом.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно встановив, що відповідач не надав суду доказів неможливості сплати аліментів на сина, який продовжує навчання, в тих розмірах, які визначив суд, виходячи з принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Враховуючи вищевказані обставини, зважаючи на принцип розумності та справедливості, апеляційний суд вважає визначений судом першої інстанції розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на повнолітнього сина, законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду, яке оскаржується, постановлено з дотриманням положень матеріального права та вимог процесуального закону, колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2025 року, без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 28 травня 2025 року.