Справа № 128/2362/23
Провадження № 22-ц/801/600/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Фанда О. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 рокуСправа № 128/2362/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Приватного підприємства «АДІС» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРАРІЙ+» про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Пивоваровою Юлією Сергіївною, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 24 грудня 2024 року у м. Вінниці суддею цього суду Фандою О.А., повний текст якого складений 26 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року Приватне підприємство «АДІС» (далі - ПП «АДІС») звернулося до суду із вказаним вище позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 01.11.2011 року між ПП "АДІС" та ТОВ "АГРАРІЙ+" укладено договір відповідального зберігання №1/11-113Б, за умовами якого Поклажодавець доручає, а Зберігач забезпечує виконання робіт які пов`язані з прийманням, обліком, зберіганням та видачею нафтопродуктів Поклажодавця, в подальшому "Товар", в порядку та на умовах даного Договору.

31.10.2012 року сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору відповідального зберігання № 1/11-113Б від 01.11.2011 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди внести зміни до договору та п.6.1. розділу 6 викласти в новій редакції: "Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 жовтня 2013 року, а в розділі взаєморозрахунків до повного виконання своїх зобов`язань Сторін".

31.10.2013 року сторонами укладено Додаткову угоду № 2 до Договору відповідального зберігання № 1/11-113Б від 01.11.2011 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди внести зміни до договору та п.6.1. розділу 6 викласти в новій редакції: "Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 жовтня 2014 року, а в розділі взаєморозрахунків до повного виконання своїх зобов`язань Сторін".

В межах зобов`язань за договором відповідального зберігання № 1/11-113Б від 01.11.2011 року, відповідач неодноразово приймав на відповідальне зберігання та здійснював видачу за заявками позивача нафтопродукти в асортименті, що стверджується відповідними актами приймання-передачі нафтопродуктів на зберігання, актами приймання нафтопродуктів за кількістю, актами звірки по договору відповідального зберігання № 1/11-113Б від 01.11.2011 року по складу ПММ ТОВ "Аграрій+", актами прийому-передачі виконаних робіт, податковими накладними та виставленими рахунками на оплату.

31.01.2014 року сторонами підписано Акт звірки по Договору відповідального зберігання №1/11-103Б від 01.11.2011 року по складу ПММ ТОВ "Аграрій+", згідно з яким станом на 01.02.2014 року на складі зберігання ПММ Зберігача знаходяться на відповідальному зберіганні нафтопродукти в асортименті та кількості: дизпаливо ЕН-590 в кількості 36482 кг, бензин А-76 в кількості 3475 кг.

31.01.2014 року між сторонами підписано Акт звірки по Договору відповідального зберігання №1/11-103Б від 01.11.2011 року по складу ПММ ТОВ "Аграрій+", згідно з яким станом на 01.02.2014 року на складі зберігання ПММ Зберігача знаходяться на відповідальному зберіганні нафтопродукти в асортименті та кількості: дизпаливо в кількості 13175 літрів, дизпаливо ЕН-590 в кількості 36482 кілограм, бензин А-76 у кількості 3475 кілограм.

25.09.2018 року позивачем на адресу відповідача надіслано вимогу № 25/09-18-2 про повернення товару з відповідального зберігання, яка отримана останнім 03.10.2018 року, про що свідчить опис вкладення, накладна органу поштового зв`язку та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

03.10.2018 року вказану вимогу позивачем на адресу відповідача надіслано повторно, що підтверджується описом вкладення та накладною органу поштового зв`язку.

25.10.2021 року постановою Північно - західного апеляційного господарського суду у справі № 902/140/21 витребувано у ТОВ "АГРАРІЙ+" на користь ПП "АДІС" дизпаливо у кількості 13175 літер, дизпаливо ЕН-590 у кількості 36482 кілограм, бензин А-76 в кількості 3475 кілограм.

16.12.2021 року було відкрито виконавче провадження № 67676256 щодо виконання судового наказу у справі № 902/140/21.

06.01.2022 року постановою Вінницького ВДВС у Вінницькому районі повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 6 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» - у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі.

Таким чином, порушені права ПП «АДІС» відновлені не були.

Після відкриття виконавчого провадження позивачу стало відомо, що 07.05.2007 року на ім`я ТОВ «АГРАРІЙ+» було видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на 245/1000 часток нежитлових приміщень, які знаходяться по АДРЕСА_1 .

26.03.2020 року за ТОВ «АГАРІЙ+» в ДРРП було зареєстровано право власності на вказане майно.

19.05.2020 року між TOB «АГАРІЙ+» та ОСОБА_1 (учасник ТОВ «АГРАРІЙ +», 25% у статутному капіталі) був укладений договір купівлі - продажу, відповідно до якого покупець купив зазначене майно за 90 000 грн.

Позивач вважає, що вказаний договір містить ознаки фраудаторності та підлягає визнанню недійсним виходячи із того, що 865 кв.м, нерухомості були продані за 90 000 грн, що є очевидно сумнівним з точки зору економічного ефекту.

Крім того, позивачем зазначено, що 06.06.2023 року ухвалою Господарського суду Вінницької області у справі № 902/743/23 відкрито провадження за позовом ПП «Адіс» до ТОВ «Аграрій +» про стягнення збитків у розмірі 1 500 000 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати недійсним договір купівлі - продажу від 19.05.2020 року, який укладений між ТОВ «АГРАРІЙ+» та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького МНО Подолян О.О. за № 1039, щодо нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати рішення про державну реєстрацію № 52285279 від 19.05.2020 року.

24.12.2024 року рішенням Вінницького районного суду Вінницької області позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 19.05.2020 року, який укладений між ТОВ «Аграрій+» та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О., зареєстровано в реєстрі № 1039, щодо продажу нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та скасовано рішення про державну реєстрацію № 52285279 від 19.05.2020 року.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Пивоварову Ю.С., оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, він просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що позивач не довів, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 19.05.2020 року має ознаки фраудаторності, а також те, що внаслідок вчинення оспорюваного правочину відповідач ТОВ «Аграрій+» став чи міг стати неплатоспроможним, а також те, що ТОВ «Аграрій+» не має іншого майна, за рахунок якого може бути виконане судове рішення у справі № 902/140/21 перед позивачем.

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції порушив норми закону при розгляді заяви відповідача щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки, як вказує скаржник, суд послався на те, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Разом з тим, до апеляційного суду від представника позивача ПП «АДІС» - адвоката Завальнюка Д.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому адвокат, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а скаргу без задоволення.

Зазначає, що позивачем було виявлено, що відповідач відчужив виключно нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 19.05.2020 року, який укладений між ТОВ «Аграрій+» та ОСОБА_1 . Відомості про наявність іншого нерухомого майна відсутні, що підтверджується інформаційною довідкою з ДРПП, яка була надана 26.01.2024 року. Також вказує, що в даному випадку ТОВ «АГРАРІЙ+» не позбавлене можливості надати докази, які спростовують доводи позивача щодо відсутності іншого майна, оскільки тільки ТОВ «АГРАРІЙ+» знає яке майно чи грошові кошти у нього є. Відповідач не подав до суду першої інстанції жодних доказів наявності у нього доходів, а також іншого рухомого та нерухомого майна, на які можна звернути стягнення для примусового виконання рішення суду, яке залишається невиконаним, що не заперечувалося відповідачем.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Як встановлено в ході розгляду справи, 19.05.2020 року між TOB «АГАРІЙ+» та ОСОБА_1 (учасник ТОВ «АГРАРІЙ +», 25% у статутному капіталі) був укладений договір купівлі - продажу, відповідно до якого ОСОБА_1 купив виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами, нежитлове приміщення, комплекс приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 і знаходиться на земельній ділянці 2,000 га. за 90 000 грн (а.с. 36-37).

25.10.2021 року Північно-західним апеляційним господарським судом ухвалено постанову у справі № 902/140/23, якою витребувано у ТОВ "Аграрій+" на користь ПП "Адіс" дизпаливо у кількості 13175 літрів, дизпаливо ЕН-590 у кількості 36482 кілограм, бензин А-76 в кількості 3475 кілограм. При цьому, до суду із позовом ПП "АДІС" звернулось у лютому 2021 року (а.с. 11-15).

Із вказаної постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.10.2021 року у справі № 902/140/21 також встановлено, що у межах зобов`язань за договором відповідального зберігання №1/11-11ЗБ від 01.11.2011 року, відповідач неодноразово приймав на відповідальне зберігання та здійснював видачу за заявками позивача нафтопродукти в асортименті, що стверджується відповідними актами приймання-передачі нафтопродуктів на зберігання, актами приймання нафтопродуктів за кількістю, актами звірки по договору відповідального зберігання № 1/11-11ЗБ від 01.11.2011 року по складу ПММ ТОВ "Аграрій+", актами прийому-передачі виконаних робіт, податковими накладними та виставленими рахунками на оплату.

31.01.2014 року сторонами підписано акт звірки по договору відповідального зберігання № 1/11-10ЗБ від 01.11.2011 року по складу ПММ ТОВ "Аграрій+", згідно якого станом на 01.12.2014 року на складі зберігання ПММ зберігача знаходяться на відповідальному зберіганні нафтопродукти в асортименті та кількості: дизпаливо ЕН-590 в кількості 36482 кг, бензин А-76 в кількості 3475 кг.

31.01.2014 рок між сторонами підписано акт звірки по договору відповідального зберігання № 1/11-10ЗБ від 01.11.2011 року по складу ПММ ТОВ "Аграрій+", згідно якого станом на 01.02.2014 року на складі зберігання ПММ Зберігача знаходяться на відповідальному зберіганні нафтопродукти в асортименті та кількості: дизпаливо в кількості 13175 літрів, дизпаливо ЕН-590 в кількості 36482 кілограм, бензин А-76 у кількості 3475 кілограм.

25.09.2018 року позивачем на адресу відповідача надіслано вимогу № 25/09-18-2 від 25.09.2018 року про повернення товару з відповідального зберігання (а.с. 16), яка отримана останнім 03.10.2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 17).

На виконання рішення суду у справі № 902/140/21 Господарським судом Вінницької області видано відповідні накази.

Як вбачається із інформації про виконавче провадження у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень міститься інформація згідно якої виконавче провадження за № 67876256 з виконання наказу Господарського суду Вінницької області від 11.11.2021 № 902/140/21 про витребування у ТОВ "Аграрій+" на користь ПП "Адіс" дизпалива у кількості 13175 літрів, дизпалива ЕН-590 у кількості 36482 кілограм, бензину А-76 в кількості 3475 кілограм закрито (а.с. 18).

Відповідно до постанови головного державного виконавця Вінницького відділу державно виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Федоринського С.П. від 06.01.2022 року при примусовому виконанні наказу Господарського суду Вінницької області від 11.11.2021 року № 902/140/21 про витребування у ТОВ "Аграрій+" на користь ПП "Адіс" дизпалива у кількості 13175 літрів, дизпалива ЕН-590 у кількості 36482 кілограм, бензину А-76 в кількості 3475 кілограм встановлено відсутність майна, яке необхідно витребувати за адресою вказаною у виконавчому документі та виконавчий документ у справі № 902/140/21 на підстав п. 6 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" повернуто стягувачу.

Крім того, із аналізу Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що 30.11.2023 року рішенням Господарського суду Вінницької області у справі № 902/743/23 позов ПП «Адіс» до ТОВ «Аграрій+» про стягнення 1 500 000 грн задоволено. Стягнено з ТОВ «Аграрій+» на користь ПП «Адіс» збитки у розмірі 1 500 000 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «Аграрій +», будучи обізнаним про наявність судового спору та невиконаного майнового зобов`язання, діючи недобросовісно та зловживаючи цивільними правами, здійснив продаж належного йому нерухомого майна, що є порушенням п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 13 ЦК України, та є підставою для визнання оспорюваного правочину від 19.05.2020 року недійсним.

Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч. ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

У разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Варто зазначити, що оспорюваний у цій справі договір купівлі-продажу нерухомого майна від 19.05.2020 року є оплатним.

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Очевидно, що для мотивування кваліфікації оплатного правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів та повернення заяви про забезпечення позову); контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (це, зокрема потребує з`ясування того чи відповідала ціна вказана в договорі ринковим цінам на момент вчинення договору, чи взагалі відбувався розрахунок між боржником і кредитором, яким чином відбувався розрахунок). (див., зокрема, постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 року в справі № 755/17944/18; від 26.04.2023 року в справі № 644/5819/20; від 05.02.2025 року в справі № 757/52379/21-ц).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Враховуючи наведені висновки Верховного Суду та нормативно-правове регулювання, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено ознак фраудаторності оспорюваного договору купівлі-продажу від 19.05.2020 року, з огляду на таке.

25.10.2021 року постановою Північно - західного апеляційного господарського суду у справі № 902/140/21 витребувано у ТОВ "АГРАРІЙ+" на користь ПП "АДІС" дизпаливо у кількості 13175 літер, дизпаливо ЕН-590 у кількості 36482 кілограм, бензин А-76 в кількості 3475 кілограм. При цьому, до суду першої інстанції із позовом ПП "АДІС" звернулось лише 18.02.2021 року.

Разом з тим, договір купівлі - продажу часток нежитлових приміщень, які знаходяться по АДРЕСА_1 , укладений між TOB «АГАРІЙ+» та ОСОБА_1 саме 19.05.2020 року, тобто задовго до звернення в суд із позовом ПП "АДІС".

Таким чином, висновки суду першої інстанції, що ТОВ «Аграрій +», будучи обізнаним про наявність судового спору та невиконаного майнового зобов`язання, здійснив продаж належного йому нерухомого майна, що є підставою для визнання оспорюваного правочину від 19.05.2020 року недійсним, не відповідають встановленим у справі обставинам, оскільки на момент укладання оспорюваного договору від 19.05.2020 року, судового спору між ПП "АДІС" та ТОВ «Аграрій +» не існувало.

Крім того, на час укладенням оспорюваного договору TOB «АГАРІЙ+» було власником зазначеного нерухомого майна, мало право розпоряджатися ним на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою.

При цьому, позивачем не надано доказів про явно занижену (неринкову) ціну нерухомого майна, що було предметом оспорюваного договору купівлі-продажу. До того ж, відсутність оплати ціни за оспорюваним договором позивачем також не доведена.

Між тим, варто зауважити, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Натомість позивачем не надано жодного доказу, що на момент укладення оспорюваного договору у TOB «АГАРІЙ+» були відсутні грошові кошти або інше майно, на яке могло бути накладено стягнення в рахунок невиконання зобов`язань перед ПП "АДІС".

Таким чином, встановивши, що позивач не довів тих обставин, на які він посилався при зверненні до суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав фраудаторності, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав, за яких у задоволенні позову необхідно відмовити.

При цьому, що стосується посилання позивача, що 14.10.2018 року, з моменту отримання вимоги ПП «АДІС» № 25/09-18-2 від 25.09.2018 року про повернення товару з відповідального зберігання, у ТОВ «АГРАРІЙ+» могло виникнути чітке усвідомлення того, що неповернення товару ПП «АДІС» може спричинити такі наслідки, як стягнення відповідних збитків та звернення стягнення на майно у випадку його неповернення, з чим погодився суд першої інстанції, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, та суд неправильно застосував норми матеріального права, дійшовши помилкового висновку про задоволення позовних вимог, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, наслідком чого є задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Пивоваровою Юлією Сергіївною, задовольнити

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову Приватного підприємства «АДІС» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРАРІЙ+» про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства «АДІС» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5037, 60 грн.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

О. С. Панасюк