Справа № 352/3200/24
Провадження № 22-ц/4808/743/25
Головуючий у 1 інстанції КУЗЬМЕНКО С. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» на заочне рішення Тисменицького районного суду від 24 лютого 2025 року, ухвалене в складі судді Кузьменка С.В. у м. Івано-Франківську, у справі за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року Акціонерне товариство «Таскомбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 26 серпня 2021 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 було укладено Заяву-договір №2169241-809 про надання кредиту готівкою на власні потреби, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит у розмірі 32623,90 грн. шляхом перерахування на її поточний рахунок № НОМЕР_1 , строком на 48 місяців, із процентною ставкою за користування кредитом 0,01% річних та комісією за обслуговування кредитної заборгованості 4,9% щомісячно.

ОСОБА_1 , в свою чергу, зобов`язувалася щомісяця в строки, визначені договором, здійснювати погашення суми заборгованості, нарахованих процентів та інших платежів.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачці грошові кошти в порядку та на умовах, визначених договором.

Водночас відповідачка взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 25 листопада 2024 року склала 68543,04 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 14190,16 грн.; заборгованість по процентах (в т.ч. прострочена) - 54351,38 грн.; заборгованість по комісії (в т.ч. прострочена) - 1,50 грн.

Посилаючись на зазначені обставини та норми законодавства, просив суд стягнути з ОСОБА_1 кредитну заборгованість за Заявою-договором №2169241-809 від 26 серпня 2021 року, що становить 68543,04 грн., а також понесені судові витрати.

Заочним рішенням Тисменицького районного суду від 24 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ «Таскомбанк» подало апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.

Зазначає, що 26 серпня 2021 року між ним і ОСОБА_1 було укладено заяву-договір №2169241-809 про надання споживчого кредиту на суму 32623,90 грн. строком на 48 місяців, під 0,01% річних, із комісією 4,9% щомісячно, і відповідачка зобов`язувалась щомісяця здійснювати погашення заборгованості.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав, що підтверджується належними доказами.

Водночас, суд першої інстанції однобічно та формально підійшов до дослідження та аналізу наявних у справі письмових доказів, не здійснив достатню перевірку належності наданих доказів та помилково відмовив АТ «Таскомбанк» в задоволені позовних вимог, зазначивши, що банк не довів факту перерахування кредитних коштів відповідачці.

Вказує, що судом не враховано подані позивачем докази, зокрема, розрахунок заборгованості та виписки по рахунках відповідачки, які відповідно до законодавства та положень НБУ є належними доказами проведення банківських операцій і підтверджують факт перерахування кредитних коштів та наявності боргу.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідачки сплачений судовий збір.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 68543,04 грн., тобто ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, справа є малозначною в силу прямої вказівки закону.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26 серпня 2021 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 було укладено Заяву-договір №2169241-809 про надання кредиту готівкою на власні потреби (а.с. 8-10).

Відповідно до п.п. 1.2.2, 1.2.5 Договору загальна сума кредиту 32623,90 грн., спосіб надання кредитних коштів: шляхом перерахування на поточний рахунок № НОМЕР_1 із використання електронних платіжних засобів.

Строк кредиту 48 місяців, процентна ставка за користування кредитом - 0,01% річних; комісія за обслуговування кредиту - 4,9% щомісячно (п.п. 1.2.6, 1.2.9, 1.4 Договору).

Відповідно до п. 3.1.2 Договору позичальник зобов`язується у строки, обумовлені цією заявою-договором, повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов`язання.

Згідно з п. 3.1.4 Договору платежі з повернення заборгованості за кредитом та сплати процентів та комісій за користування ним, оплата вартості усіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника здійснюються у сумах та в терміни, передбачені графіком платежів, розрахунком сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, передбачених в додатку №1 до цієї заяви-договору.

Відповідачка підписала Додаток №1 до Заяви-договору про надання споживчого кредиту №2169241-809 від 26 серпня 2021 року, в якому визначено графік платежів з обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Вказаний графік встановлює конкретні строки та розміри щомісячних платежів, що включають частину основної суми кредиту, проценти за користування кредитом, комісію за обслуговування, а також визначає загальну суму фінансових зобов`язань відповідачки перед кредитором за весь строк дії договору (а.с. 11-12).

До матеріалів справи долучено також копію паспорта споживчого кредиту за продуктом «Зручна готівка Максимум», який підписаний відповідачкою та містить основні умови кредитування, зокрема зазначення загальної суми кредиту, строку користування кредитними коштами, розміру процентної ставки, розміру щомісячної комісії за обслуговування кредиту, порядку погашення кредитної заборгованості, прав та обов`язків сторін, а також визначення загальної суми фінансових зобов`язань відповідачки перед кредитором за весь строк дії договору (а.с. 13).

Відповідно до п. 5.1 Договору для виконання зобов`язань позичальника за цією заявою-договором Банк відкриває рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення будь-якої заборгованості за цією заявою-договором № НОМЕР_2 в АТ «Таскомбанк».

На підтвердження руху коштів і обліку зобов`язань за цим рахунком позивачем до матеріалів справи додано копію Виписки по особовому рахунку кредитного договору №2169241-809, клієнт ОСОБА_1 , за період з 26.08.2021 року по 25.11.2024 року, з якої вбачається користування вказаним кредитом, нарахування комісійних платежів, перенесення сум на прострочену заборгованість, часткове погашення позичальником прострочених сум, а також інші операції, що проводилися в межах виконання зобов`язань за кредитним договором; зафіксовано дати проведення операцій, призначення платежів, облікові суми та іншу інформацію, що відображає рух коштів за рахунком відповідачки (а.с. 15-28).

З копії повідомлення-вимоги від 23 жовтня 2024 року №167724/70.2 вбачається, що АТ «Таскомбанк» повідомило ОСОБА_1 про наявність у неї простроченої заборгованості за Кредитним договором №2169241-809 від 26 серпня 2021 року та пред`явило вимогу про її повне погашення (а.с. 31).

Згідно з копією розрахунку заборгованості по Кредитному договору №2169241-809 від 26 серпня 2021 року, укладеному з позичальником ОСОБА_1 , станом на 25 листопада 2024 року у відповідачки утворилася заборгованість у розмірі 68543,04 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту (в тому числі простроченої) - 14190,16 грн., заборгованості по річних процентах (в тому числі прострочених) - 1,50 грн., заборгованості по нарахованій комісії - 54351,38 грн. (а.с. 3235).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надав належних доказів перерахування коштів на виконання умов кредитного договору на рахунок відповідачки, а надані виписки за особовим рахунком не підтверджують факту переведення кредитних коштів, у зв`язку з чим факт отримання відповідачкою кредиту та, як наслідок, виникнення заборгованості перед позивачем визнано недоведеним.

Однак, апеляційний суд не може погодитися із такими висновками, з огляду на наступне.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Частиною 1 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитним договором відповідач порушує взяті на себе зобов`язання за цим Договором.

Як вбачається з положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Одночасно, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Апелянт вказує, що в наданій виписці по рахунку ОСОБА_1 відображались наступні операції: перенесення на прострочену заборгованість суми заборгованості за комісіями; перенесення на прострочену заборгованість суми заборгованості за кредитом; погашення заборгованості згідно умов кредитного договору; нарахування комісії згідно кредитного договору; погашення комісії, згідно умов кредитного договору; перенесення на прострочену заборгованість суми заборгованості за відсотками; погашення заборгованості за простроченими відсотками, тощо.

Виписка з рахунку є первинним бухгалтерським документом відповідно до положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Верховний Суд у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21) дійшов правового висновку, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, надані банком виписки за картковими рахунками позичальника, яким суди дали оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача.

Аналогічні правові висновки про те, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, викладені в постановах Верховного суду від 21 вересня 2022 року у справі №381/1647/21 (провадження №61-2539св22), від 07 грудня 2022 року у справі №298/825/15-ц (провадження №61-7567св22), від 17 грудня 2021 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19).

Також у матеріалах справи наявна копія підписаної обома сторонами Заяви-договору №2169241-809 від 26 серпня 2021 року, де визначені істотні умови вказаного договору, копії додатку до договору, графіку платежів і паспорта кредиту, в яких зафіксовані умови, обсяг зобов`язань, а також інші погоджені позичальником положення.

Ці документи відповідачкою не оспорювалися, недійсними не визнавалися, зустрічних вимог чи заперечень щодо їх змісту ОСОБА_1 до суду не подавала. Відповідачкою також не надано жодних доказів того, що кредитні кошти не надійшли на її рахунок або що банк порушив умови договору. Також відсутні будь-які пояснення відповідачки про повернення кредитних коштів у день укладення договору чи про відмову від використання кредиту.

Крім того, як вбачається із копії виписки, за рахунками відповідачки фіксувалися операції з погашення заборгованості, зокрема: 10 вересня 2021 року на суму 701,38 грн., 11 жовтня 2021 року на суму 701,16 грн., 16 листопада 2021 року на суму 679,74 грн., 10 грудня 2021 року на суму722,60 грн., 10 січня 2022 року на суму 701,18 грн., 10 лютого 2022 року на суму 701,19 грн., 23 листопада 2022 року на суму 528,02 грн., 26 грудня 2022 року на суму 1199,79 грн., 23 січня 2023 року на суму 1199,80 грн., 20 квітня 2023 року на суму 1199,83 грн., 20 червня 2023 року на суму 1199,69 грн., 26 липня 2023 року на суму 1299,85 грн., 21 серпня 2023 року на суму 1299,86 грн., 20 вересня 2023 року на суму 1300,00 грн., 24 жовтня 2023 року на суму 1300,00 грн. та 27 листопада 2023 року на суму 1300,00 грн., що свідчить про часткове виконання відповідачкою своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі №127/23910/14-ц (провадження №61-3084св19) наголосив, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

До апеляційної скарги позивачем також було долучено копію платіжної інструкції банку №755239674 від 26 серпня 2021 року, відповідно до якої на рахунок відповідачки ОСОБА_1 № НОМЕР_3 було перераховано суму кредитних коштів у розмірі 32623,90 грн., що також підтверджує факт виконання позивачем своїх зобов`язань за кредитним договором щодо перерахування кредитних коштів.

Таким чином, з наданих матеріалів справи вбачається, що кредитний договір було укладено, кошти за ним перераховані, банк виконав свої зобов`язання, а з боку відповідачки виникло грошове зобов`язання, яке станом на дату розгляду справи не є погашеним в повному обсязі.

Положеннями ст. 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів.

Отже, АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 погодили умови кредитного договору щодо розміру кредиту, мети та строку кредитування, про сплату процентів за користування кредитними коштами, їх розмір та порядок сплати.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір було укладено 26 серпня 2021 року строком на 48 місяців, тобто до 26 серпня 2025 року.

Оскільки відповідачка порушила свої зобов`язання щодо сплати належних з неї коштів за кредитним договором, АТ «Таскомбанк», реалізуючи свої права, що випливають із положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України, визнав строк повного виконання зобов`язання таким, що настав (змінив строк виконання зобов`язання), та 23 жовтня 2024 року надіслав відповідачці вимогу про дострокове погашення усієї суми заборгованості.

В той же час, колегія суддів апеляційного суду наголошує, що у змісті позовної заяви та апеляційної скарги позивачем зазначено, що банк просить стягнути з відповідачки окрім тіла кредиту заборгованість по річних процентах (в тому числі прострочених) - 54351,38 грн., заборгованість по нарахованій комісії - 1,50 грн.

Однак, відповідно до змісту Заяви-договори про надання споживчого кредиту №2169241-809 від 26 серпня 2021 року, повідомлення-вимоги від 23 жовтня 2024 року №167724/70.2, розрахунку заборгованості по Кредитному договору №2169241-809 від 26 серпня 2021 року, укладеному з позичальником ОСОБА_1 , заборгованість по річних процентах (в тому числі прострочених) становить 1,50 грн., а заборгованість по нарахованій комісії - 54351,38 грн., що слід вважати вірним.

Враховуючи, що ОСОБА_1 отримала від позивача кредитні кошти та користувалася ними, належних та допустимих доказів на підтвердження їх повного повернення не надала, розрахунок заборгованості не спростувала, колегія суддів вважає, що позов в частині стягнення з відповідачки заборгованості по тілу кредиту та процентах необхідно задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» заборгованість за Заявою-договором про надання споживчого кредиту №2169241-809 від 26 серпня 2021 року в розмірі 14191,66 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 14190,16 грн.; заборгованість по процентах (в т.ч. прострочена) - 1,50 грн.

Щодо вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості по комісії за обслуговування кредиту в розмірі 54351,38 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у виді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Частиною 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» передбачено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Таким чином, ЗУ «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21 (провадження №61-4202сво22) зазначив, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (провадження №14-53цс21) зазначено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим законом, є нікчемним.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав і обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит у цьому випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником.

Такі висновки викладені Верховним Судом у постанові від 07 червня 2023 року у справі №686/14530/15 (провадження №61-13299св22).

Умовами Кредитного договору від 26 серпня 2021 року передбачено сплату позичальником щомісячної комісії за обслуговування кредиту, яка складає 4,9% від суми кредиту.

Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена в Графіку платежів.

Тобто, банком фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування», і вказану плату встановлено без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.

Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) дійшла висновку, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Зважаючи на вищезазначене, вимога апелянта в частині стягнення з відповідачки заборгованості по комісії за обслуговування кредиту в розмірі 54351,38 грн. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки вимоги позову і апеляційної скарги підлягають до задоволення частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у загальному розмірі 1441,96 грн.

Згідно вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Оскільки зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, то судове рішення у цій справі в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Тисменицького районного суду від 24 лютого 2025 року скасувати, ухвалити нове.

Позов Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» (ЄРДПОУ 09806443, місцезнаходження: вул. Петлюри, буд. 30, м. Київ) заборгованість за Заявою-договором про надання споживчого кредиту №2169241-809 від 26 серпня 2021 року в сумі 14191 (чотирнадцять тисяч сто дев`яносто одна) грн. 66 коп., з яких: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 14190 (чотирнадцять тисяч сто дев`яносто) грн. 16 коп.; заборгованість по процентах (в т.ч. прострочена) - 1 (одна) грн. 50 коп.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» (ЄРДПОУ 09806443, місцезнаходження: вул. Петлюри, буд. 30, м. Київ) 1441 (одну тисячу чотириста сорок одну) грн. 96 коп. судового збору, сплаченого за подання позову та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 03 червня 2025 року.