ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/30960/23

Провадження № 22-ц/820/601/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Заворотна А.В.

за участю представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Морозом Кирилом Тарасовичем, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2024 року (суддя Павловська А.А.).

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначав, що 23.02.2023 позивач позичив відповідачу кошти в сумі 33000 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути до 23.04.2023, що підтверджується розпискою від 23.02.2023.

Відповідачем частково повернуто позивачу суму боргу за розпискою у розмірі 5000 доларів США, а відтак залишкова сума боргу становить 28000 доларів США.

Враховуючи те, що решту суми відповідачем до цього часу не повернуто, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 28000 доларів США - основний борг та 41377,62 грн відсотків на підставі ст. 1048 ЦК України, а також судові витрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23.02.2023 в сумі 28000 доларів США, судовий збір в сумі 10154 грн і витрати на професійну правничу допомогу 40000 грн.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 січня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти від суми позики в розмірі 41377,62 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 950,58 грн судового збору.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції від 26.12.2024, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому, посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує, що рішення суду першої інстанції суперечить основним засадам судочинства, таким як добросовісність, розумність, принципу визначеності та змагальності, що є підставою для його скасування.

Зазначає, 23.02.2023 під час зустрічі під впливом морального, психологічного тиску та погроз ОСОБА_2 змусили написати під диктовку розписку на суму 33000 доларів США. Вказує, що цю розписку він писав під примусом іншою рукою, аніж пише завжди, тому що вона не носила собою фіктивний характер, так як ніякі гроші в борг у ОСОБА_1 він не брав.

Звертає увагу суду на те, що він звертався до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом про визнання недійсним договору позики у зв`язку з чим заявляв суду клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи №457/2132/24, однак ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2024 року в задоволенні клопотання ОСОБА_2 відмовлено.

Також зазначає, що 28.11.2024 ОСОБА_2 з цього приводу звертався до правоохоронних органів, однак через заборону розголошення відомостей досудового розслідування надати копію матеріалів кримінального провадження не має можливості.

Крім того, вказує, що судом першої інстанції не було допитано свідків, в присутності яких була складена розписка про передання ОСОБА_1 ОСОБА_2 коштів у розмірі 33000 доларів США по розписці від 23.02.2023, а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які ніби-то мали підтвердити факт передання грошових коштів за розпискою.

Вважає, що відмова судді у виклику свідків була необґрунтована та невмотивована, так як для встановлення реальності правочину договору позики та передачі коштів допит даних свідків був необхідним, враховуючи результати висновку почеркознавчої експертизи, підсумовуючи суд першої інстанції фактично позбавив відповідача захистити своє право допитавши свідків, які вказані у розписці, яких фактично не було при написання даної розписки.

Зазначає, що суд першої інстанції не встановив дійсний зміст та достовірність розписки, так як з переписок, долучених відповідачем у відзиві вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися партнерські відносини у спільній діяльності, за які ОСОБА_1 від ОСОБА_2 отримував свої дивіденди, однак коли спільна підприємницька діяльність почала зазнавати збитків, ОСОБА_1 почав вимагати відшкодування даних збитків та змусив останнього під тиском написати дану розписку, однак в дійсності грошових коштів в борг ОСОБА_2 не брав.

Вказує, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто судові витрати, оскільки представник позивача не надав суду договору про надання професійної правничої допомоги, розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідних для надання правничої допомоги

ОСОБА_1 через свого представника Місяця А.П. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Мороз К.Т. підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Місяць А.П. в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Сторони в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що 23.02.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 33000 доларів США, що підтверджується розпискою (а.с. 4). Дані кошти ОСОБА_2 мав повернути до 23.04.2023.

Відповідачем добровільно повернуто 5000 доларів США.

За висновком експертів за результатами проведення комплексної судової технічної та судово-почеркознавчої експертизи №487/488/24-26 від 06.09.2024, записи у розписці про отримання коштів ОСОБА_6 у ОСОБА_1 виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів без ознак монтажу; підпис від імені ОСОБА_2 у розписці про отримання коштів ОСОБА_2 у ОСОБА_1 від 23.02.2023 виконано самим ОСОБА_2 ; рукописний текст у розписці про отримання коштів ОСОБА_2 у ОСОБА_1 від 23.02.2023 виконано ОСОБА_2 .

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з факту невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог закону.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Матеріали справи свідчать про те, що текст розписки про отримання позики від 23.02.2023 містять інформацію про те, що позичальник ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 33000 доларів США, що еквівалентно 1247000 грн в день складання цієї розписки, тобто саме в момент підписання розписки і зобов`язується повернути грошові кошти до 23.04.2023.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Суд першої інстанції правильно встановив, що розписка, підписана відповідачем, є доказом факту отримання грошових коштів, за недоведеності ним протилежного.

Належних та допустимих доказів того, що договір позики має іншу правову природу відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду надано не було. Відповідно, до спростування презумпції правомірності договору позики укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , всі права набуті сторонами за ним можуть безперешкодно здійснюватись, а створені обов`язки підлягають виконанню.

А тому, встановивши наявність між сторонами правовідносин за договором позики, які не виконані відповідачем, суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги щодо стягнення неповернутої частини суми позики.

Факт укладення 23 лютого 2023 року договору позики та отримання від ОСОБА_1 коштів у позику відповідач ОСОБА_2 не спростував.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при відмові в задоволенні клопотання про виклик свідків, оскільки таке клопотання вирішено судом першої інстанції у відповідності до вимог ЦПК України. Крім того, реальність договору позики та безгрошовість позики не може ґрунтуватись на свідченнях свідків, а може бути підтверджена належними та допустимими доказами відповідно до приписів ст. ст. 77-78 ЦПК України.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в тій частині, що відмова суду першої інстанції у призначенні судової комплексної психолого-почеркознавчої експертизи позбавила відповідача права спростувати доводи позивача та підтвердити заперечення ОСОБА_2 на що були відповідні підстави встановлені судовою почеркознавчою експертизою. Оскільки, обставини щодо вчинення правочину проти волі особи внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску не можуть досліджуватися в межах заявлених позовних вимог про стягнення боргу за договором позики, відповідно, ухвала суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні клопотання про призначення у справі судової комплексної психолого-почеркознавчої експертизи постановлена у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.

Крім того, з метою захисту прав позичальника, у цивільному законодавстві закріплене право позичальника оспорити договір позики на підставі того, що гроші або речі були отримані під впливом насильства, шантажу, погроз, психологічного чи фізичного тиску, тощо.

Однак, відповідач ОСОБА_2 в судовому порядку із зустрічними вимогами про визнання договору позики недійсним не звертався, судове рішення про визнання недійсним договору позики матеріали справи не містять.

Посилання скаржником на постанови Верховного Суду, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду. Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальним та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позов задоволено в повному обсязі та витрати на правничу допомогу в сумі 40000 грн є реальними та підтверджуються матеріалами справи.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що до заяви про відшкодування витрат на професійну справничу допомогу на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача ОСОБА_7 21.10.2024 до суду подано копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 17.11.2023, а також опис вкладення від 21.10.2024 та накладної про направлення таких документів відповідачу ОСОБА_2 від 21.10.2024 (а.с. 62-67 т. 2).

Згідно з п. 4.1 договору про надання правової (правничої) допомоги, сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару (винагороди) за надання адвокатом правничої допомоги у розмірі 40000грн. Отже, розмір визначеної умовами договору винагороди за надання правничої допомоги у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

У постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 викладено правову позицію, що висновки судів про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів оплати вказаних послуг не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та вищенаведеними висновками Верховного Суду».

Також, у цій самій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 (провадження № К/9901/29763/20) Верховний Суд дійшов висновку: «на переконання колегії суддів, зазначені норми (ст. ст. 134, 139) були введені в КАС України з 15 грудня 2017 року, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів - суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (Постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на відсутність доказів щодо отримання гонорару в заявленому розмірі не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та вищенаведеними висновками Верховного Суду.

А тому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем надано суду визначені ЦПК України документи щодо обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та їх вартості у розмірі 40000 грн, а тому суд першої інстанції обґрунтовано поклав відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу на відповідача, адже цей розмір доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. При цьому, відповідач не заявляв у суді першої інстанції про неспівмірність таких витрат та їх зменшення.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про розподіл судових витрат ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування в межах доводів апеляційної скарги.

Щодо відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Місяць А.П. повідомив про орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 25000 грн.

24.03.2025 до апеляційного суду представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Місяцем А.П. подано заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача понесені позивачем витрати на правничу допомогу на стадії апеляційного провадження у розмірі 25 000 грн та долучив до заяви ордер про надання правничої допомогу від 27.02.2025, копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 12.02.2025, копію платіжної інструкції від 13.02.2025 про сплату гонорару в розмірі 25000 грн та квитанцій про направлення таких документів відповідачу та його представнику від 24.03.2025 (а.с. 161-169).

Оплативши надані за договором послуги, позивач фактично погодився, що ці послуги надані і виконані адвокатом в повному обсязі.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

На підставі частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат.

За нормами частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У відповідності до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З урахуванням зазначених вище положень норм матеріального та процесуального права та наведених обставин, заперечень представника відповідача щодо розміру витрат, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення заяви представника позивача про стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного провадження в розмірі 20000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Морозом Кирилом Тарасовичем, залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 травня 2025 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай