ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м.Суми

Справа №707/927/24

Номер провадження 22-ц/816/527/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Філонової Ю. О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Драченком Владиславом Вікторовичем,

на рішення Буринського районного суду Сумської області від 17 липня 2024 року у складі судді Гука Т.Р., ухваленого в м. Буринь Сумської області, повне судове рішення складено 23 липня 2024 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Драченка В.В., звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно набуті кошти в сумі 22 100,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 29 березня 2024 року, він вважав, що здійснив замовлення ряду запчастин в магазині автозапчастин AvtoMetr для автомобіля Шкода через додаток Viber. Того ж дня, він здійснив грошовий переказ в сумі 22100,00 грн через касу АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_2 . Однак, після підтвердження зарахованих коштів, відповідачем видалено переписку в додатку, а контактний телефон почав працювати в режимі переадресації викликів. Жодних договорів між ним та відповідачем укладено не було, як і не поставлено обіцяних запчастин.

Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 17 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Драченка В.В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У доводах апеляційної скарги вказує на те, що ОСОБА_2 безпідставно набув та утримує грошові кошти позивача, а в позивача відсутня будь-яка суперечлива поведінка щодо повернення належних йому коштів.

Вважає, що судом першої інстанції не правильно застосовано до спірних правовідносин правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі №127/12240/22, оскільки вона прийнята судом касаційної інстанції за інших фактичних обставин.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу, в установлений апеляційним судом строк подано не було.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №UG00273595_2_4801319 ОСОБА_1 29 березня 2024 року здійснив переказ готівки у сумі 22 100,00 грн. із зазначенням в призначені платежу внесення готівки на банківський рахунок ОСОБА_2 (а.с.7).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , будучи обізнаним про реквізити банківського рахунку відповідача, перерахував ОСОБА_2 кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з сплати коштів, позивач добровільно сплатив кошти невідомій йому особі, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач, перераховуючи відповідачу кошти у призначенні платежу взагалі не вказав, що такі кошти сплачуються ним саме за придбання автозапчастин. За таких обставин, суд встановив відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з підстав ст. 1212 ЦК України.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно статті 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статей 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти отримані ним без правової підстави на підставі ст. 1212 ЦК України, тоді як між сторонами існують зобов`язальні (договірні) правовідносини.

Враховуючи, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно кваліфікує спірні відносини та приймає рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні правовідносини. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц.

Відповіднодо п.7 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов`язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини другої статті 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідач зобов`язався поставити позивачу товар автозапчастини. Підтвердженням внесення позивачем коштів на оплату товару в сумі 22 100 грн 00 коп. є квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №UG00273595_2_4801319 від 29 березня 2024 року (а.с. 7).

Відповідачем не надано та матеріали справи не містять доказів на підтвердження поставки ОСОБА_1 товару.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 одержав від ОСОБА_1 суму попередньої оплати за товар, проте товар йому не передав, то колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в сумі 22 100 грн 00 коп.

За таких обставин, рішення суду на підставі пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 22 100 грн 00 коп.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України слід стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 1211 грн 20 коп. та за апеляційний перегляд справи у розмірі 1453 грн 44 коп., а також стягнути з відповідача на користь держави 363 грн 36 коп. судового збору за апеляційний перегляд справи.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст.389 ЦПК України судове рішення у даній справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Драченком Владиславом Вікторовичем, задовольнити.

Рішення Буринського районного суду Сумської області від 17 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 22 100 грн 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суду першої інстанції в сумі 1211 гривень 20 копійок та за апеляційний перегляд справи у розмірі 1453 гривні 44 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 363 гривні 36 копійок судового збору за апеляційний перегляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Ю. О. Філонова