справа № 758/3969/24 головуючий у суді І інстанції Гребенюк В.В.
провадження № 22-ц/824/6844/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Діброва К.Ю. звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, у якому просив:

в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя - автомобіля Volskwagen Tiguan, білого кольору, 2012 року випуску, що був проданий без відома та згоди одного зі співвласників, стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію 1/2 частини його вартості в сумі 254 745,00 грн;

стягнути судові витрати.

Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 01 серпня 2014 року. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року у справі №583/990/23 шлюб між ними розірвано. Під час перебування у шлюбі, 02 січня 2020 року, сторони придбали автомобіль Volkswagen Tiguan, який 23 квітня 2023 року було відчужено відповідачем без дозволу позивача.

Позивач вважає, що зазначений автомобіль належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки був придбаний в період шлюбу, у зв`язку з чим звернулася до суду за стягненням грошової компенсації.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти позову виходячи з того, що грошові кошти від продажу автомобіля були використані на потреби родини - фінансування будівництва квартири вартістю 2 646 274,00 грн за адресою: АДРЕСА_1 . Ця квартира належить на праві власності сторонами та їх малолітньому сину у рівних частинах.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Діброва Костянтин Юрійович 15 січня 2025 року через систему Електронний суд подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі представник підтримав доводи апелянтки, викладені у заявах по суті справи, поданих до суду першої інстанції та вказав на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вважає на відсутність доказів того, що гроші від продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї. Суд проігнорував факт, що на момент продажу автомобіля позивачка та відповідач уже не жили спільно однією сім`єю, тому жодних інтересів сім`ї вже не існувало. 05 квітня 2023 року Охтирським міськрайонним судом Сумської області була винесена ухвала про розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем (справа №583/367/23).

Місцевий суд проігнорував хронологію подій, а саме: 6 грудня 2022 року було укладено договір на будівництво; сторони по справі перестали проживати сім`єю з 1 січня 2023 року; 29 квітня 2023 року автомобіль продав відповідач.

При цьому суд вказав, що врахував факт припинення шлюбних відносин з 2018 року, однак тоді є незрозумілим в інтересах якої сім`ї діяв відповідач, продаючи авто у 2023 році без згоди позивачки.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

03 березня 2025 року ОСОБА_2 подав відзив, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

03 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Діброва Костянтин Юрійович подав відповідь на відзив, у якому вказав на пропуск строку подання відзиву на апеляційну скаргу. Також підтримав доводи апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представниця ОСОБА_2 - адвокатка Гладченко Ірина Сергіївна заперечила проти доводів апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві.

У судове засідання апелянтка та її представник не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, 08 квітня 2025 року представник апелянтки - адвокат Діброва К.Ю. подав клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у задоволенні якого ухвалою суду від 09 квітня 2025 року відмовлено з підстав недотримання вимог ст. 212 ЦПК України щодо направлення копії такого клопотання іншому учаснику справи ОСОБА_2

12 травня 2025 року представник апелянтки - адвокат Діброва К.Ю. вдруге подав клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у задоволенні якого ухвалою суду від 13 травня 2025 року відмовлено з підстав недотримання вимог ст. 212 ЦПК України щодо строків подання такого клопотання (подано пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання - до 09 травня 2025 року).

Заслухавши думку учасниці справи, яка прибула в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Щодо прийнятності відзиву ОСОБА_3 на апеляційну скаргу

Стаття 120 ЦПК України визначає, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до статті 127 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частина перша статті 360 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Встановлено, що ухвалою від 18 лютого 2025 року у справі №758/3969/24 Київський апеляційний суд відкрив апеляційне провадження та у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду ухвалив надіслати учасникам судового провадження копію ухвали про відкриття апеляційного провадження, роз`яснивши їм право подати відзив на апеляційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 360 ЦПК України, у строк не пізніше десяти днів з дня отримання вказаної ухвали.

Стаття 361 ЦПК України визначає, що разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції надсилає копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів учасникам справи, крім випадків, якщо скаргу подано в електронній формі через електронний кабінет.

У цій справі Київський апеляційний суд на виконання вимог ст. 361 ЦПК України ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 18 лютого 2025 року направив учасникам справи 03 березня 2025 року. До електронного кабінету ОСОБА_2 ухвалу суду доставлено того ж дня.

Таким чином, ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу подано 02 березня 2025 року, в межах строків, визначених ч. 1 ст. 360 ЦПК України, а тому відсутні підстави для залишення його без розгляду.

Щодо суті доводів апеляційної скарги

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01 серпня 2014 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 від 01 серпня 2014 року.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

02 січня 2020 року під час перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль - Volskwagen Tiguan, білого кольору, 2012 року випуску.

Відповідно до Довідки №31/18/5943 від 06 березня 2024 року спірний автомобіль було зареєстровано на нового власника 29 квітня 2023 року.

06 грудня 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія Сістемінвест», позивачем, відповідачем та сином було укладено Договір про участь у Фонді фінансування будівництва (про придбання житла на умовах співфінансування) №27/1249р за змістом п. 1.1. якого Довіритель дає згоду на участь позивача, відповідача та сина на придбання квартири на умовах співфінансування.

Фонд фінансування будівництва виду «А» Джерельний об`єкт будівництва: житловий будинок з вбудовакними приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_1 , та інші об`єкти нерухомого майна згідно з проектною документацією.

Ціна Договору №27/1249р від 06 грудня 2022 року відповідно до Графіку платежів становить 2 646 247,40 грн, з яких довіритель (сторони та їх син) до 09 грудня 2022 року вносить 1 422 963,18 грн; платник (Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА)) - до 19 грудня 2022 року вносить 1 223 311,22 грн.

Відповідно до Довіреності, посвідченої 26 грудня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко О.В. за №4019, позивач уповноважила відповідача укласти та підписати від свого імені з будь-якою юридичною чи фізичною особою Договір купівлі-продажу квартири, підписувати в разі необхідності Попередній договір, Договір про передання прав та обов`язків (Договір переуступки) за Договорами про участь у фонді фінансування, Договори про наміри, акти приймання-передачі майна, Акти взаєморозрахунків, інші документи необхідні для придбання або в результаті придбання квартири (майнових прав на квартиру).

Довіреність видана строком на 6 місяців до 26 червня 2023 року.

08 грудня 2022 року ОСОБА_1 сплатила ТОВ «Фінансова компанія Сістемінвест» 1 489 120,04 грн, що підтверджується платіжним дорученням №4 на суму 66 156,86 грн. та платіжним дорученням №3 на суму 1 422 963,18 грн.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав сторони та їх син з 15 листопада 2023 року є спільними сумісними власниками об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року у справі №583/990/23 було розірвано шлюб між сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що кошти від продажу спірного автомобіля були використані на потреби родини під час знаходження у шлюбі. При цьому, позивачем не надано доказів того, що відповідач та його контрагент діяли недобросовісно, оскільки відповідно до Довіреності від 06 грудня 2022 позивач надала згоду відповідачу на підписання будь яких документів необхідних для придбання квартири. Поруч з цим, позивачем не спростовано презумпцію наявності згоди другого з подружжя на відчуження спірного автомобіля.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Згідно із ч.2 та ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 04.03.2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року у справі №158/2229/16-ц вказав, що за змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_2 стверджував, що гроші від продажу спірного автомобіля було використано виключно на потреби родини. Так, у зв`язку з придбанням квартири виникли фінансові труднощі, а тому було прийнято рішення про продаж автомобіля з використанням цих коштів на потреби родини.

ОСОБА_1 сплатила за договором №27/1249р від 06 грудня 2022 року на користь ТОВ «ФК Сістемінвест» 1 489 120,04 грн, що складається із винагороди сплаченої управителю та частини грошових коштів, переданих в управління, що підтверджується свідоцтвом № НОМЕР_2 про участь у ФФБ «Джерельний».

В той же час, Довіритель (сторони та їх син) за п. п. 2.2.16, 2.2.1.10 договору №27/1249р від 06 грудня 2022 року, зобов`язані: після введення (планового або дострокового) об`єкта будівництва в експлуатацію та виготовлення технічних паспортів на об`єкти інвестування, здійснити остаточні розрахунки за даними БТІ на умовах цього договору та Правил ФФБ й нотаріально оформити за свій рахунок Довіреність Забудовнику на замовлення та отримання документів про право власності на об`єкт інвестування у відповідних службах міста; сплачувати всі передбачені законом збори та податки.

Крім того, відповідно до п. 6.5 договору №27/1249р від 06 грудня 2022 року, вартість об`єкта інвестування буде визначена Забудовником на дату уведення об`єкта будівництва в експлуатацію на підставі остаточних даних щодо площі цього об`єкта.

Так, відповідно до п. 1.8 договору №27/1249р від 06 грудня 2022 року, орієнтовна загальна площа об`єкту інвестування становила - 61,37 кв.м.

Однак, згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, площа квартири АДРЕСА_1 (як закінченого будівництвом об`єкта) становить 62,9 кв.м.

Крім того, за даними цього Витягу, Довідка про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування №27/1249р видана 03 листопада 2023 року.

А відповідно до положень п. 6.10 договору №27/1249р від 06 грудня 2022 року, після проведення остаточних розрахунків Довіритель отримує у Управителя Довідку, яка підтверджує право Довірителя на отримання у власність закріпленого за ним об`єкта інвестування, в обмін на оригінал Свідоцтва про участь у ФФБ, що знаходиться у Довірителя. Отримання Довірителем зазначеної Довідки є документальним підтвердженням виконання фінансових зобов`язань Сторонами цього Договору.

Наведені обставини у своїй сукупності та взаємозв`язку свідчать про необхідність несення сторонами додаткових витрат на оформлення квартири АДРЕСА_1 , вже після того як сторони 06 грудня 2022 року сплатили свою частку на її фінансування, та підтверджують вкладення додаткових коштів у цей об`єкт до 03 листопада 2023 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») наголошено, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Надаючи оцінку наявним у матеріалах справи доказам, місцевий суд правомірно вважав, що у зв`язку з державною реєстрацією права власності сторін та їх сина на квартиру АДРЕСА_1 (15 листопада 2023 року), існують обґрунтовані підстави припускати, що відповідач для завершення оформлення цього об`єкта вклав додаткові грошові кошти, зокрема отримані від продажу 29 квітня 2023 року спірного автомобіля. При цьому, оскільки свівласниками закінченого будівництвом об`єкту є сторони та їх син, відсутні підстави вважати, що виручені грошові кошти ОСОБА_2 використав не в інтересах сім`ї. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.

Також на думку колегії суддів не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги у частині того, що суд першої інстанції не надав оцінки хронології подій у справі, а саме, що сторони по справі перестали проживати сім`єю з 1 січня 2023 року, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять. Натомість у матеріалах справи наявне рішення суду, про задоволення позову ОСОБА_1 про розлучення, де остання під час звернення до суду з позовом особисто вказала, що подружні стосунки припинені з 2018 року. Попри це, позивач вказує, що спірний автомобіль було придбано подружжям під час шлюбних стосунків у 2020 році, а внесення спільних грошових коштів за квартиру відбувалося у кінці 2022 року. Отже враховуючи суперечливу поведінку позивача, апеляційний суд розцінює критично доводи апелянта у цій частині та не бере їх до уваги.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 14 травня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова