ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/3025/24 Номер провадження 22-ц/814/1088/25Головуючий у 1-й інстанції Високих М. С. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Карпушина Г. Л., Обідіної О. І.,

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС»

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2024 року, ухвалене в м. Полтаві під головуванням судді Високих М. С.

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року представник ТОВ «ФК «ЕЙС» звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 479551755 від 24.01.2023 в розмірі 114 975 грн і понесених судових витрат.

Позов мотивовано тим, що 24.01.2023 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 479551755 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, згідно якого останній отримав у користування кредитні кошти в сумі 25 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності та зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користуванням кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу № 28/1118-01, у відповідності до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало, а ТОВ «Таліон Плюс» прийняло за плату права вимоги відповідно до реєстру боржників № 219 від 07.03.2023, у тому числі право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 479551755.

23 лютого 2020 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 23/0224-01, у відповідності до умов якого ТОВ «Таліон плюс» відступило за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» прийняло належні ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до боржників вказаних у Реєстрах прав вимоги, зокрема і до відповідача ОСОБА_1 .

В подальшому, 17.07.2024 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» було укладено договір факторингу № 17/07/2024, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Ейс» передано за плату належні права вимоги ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до боржників, вказаних у реєстрах права вимоги.

Відповідно до реєстру боржників від 17.07.2024 до договору факторингу № 17/072024 від 17.07.2024, до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 114 975 грн, з яких: 25 000,00 грн - заборгованість по кредиту, 89975,00 грн - заборгованість за несплаченими процентами за користування кредитом.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2024 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Ейс» відмовлено.

Рішення суду мотивовано недоведеністю права позивача на стягнення заборгованості з боржника як правонаступника первісного кредитора.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ТОВ «ФК «Ейс» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «ФК «Ейс» задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції було встановлено факт укладення кредитного договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , отримання грошових коштів у визначеному розмірі, факт їх неповернення та укладення договорів факторингу.

Вказує, що з урахуванням усіх додаткових угод до Договору факторингу № 28/1118-01, він залишався чинним на момент укладення кредитного договору, а відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги до даного договору, дата передачі прав вимоги до ОСОБА_1 07.03.2023, тобто відступлення правочину відбулося з визначеним та з конкретним змістом вимог.

Наголошує, що договір факторингу № 28/1118-01 є рамковою угодою, адже він підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом визначеного проміжку часу, а саме з 28.11.2018 по 31.12.2024.

Вважає, що факт переходу до позивача права вимоги за спірним кредитним договором є доведеним, а тому безпідставним є висновок суду про те, що ТОВ «ФК «ЕЙС» не набуло права вимоги до ОСОБА_1 .

Зазначає про невірне застосування судом практики Верховного Суду в аналогічних справах, в яких має місце різне правове регулювання спірних правовідносин та суттєві відмінності у фактичних обставинах справи.

Звертає увагу на те, що відсутність доказів оплати за договорами факторингу з урахуванням встановлених фактичних обставин даної справи не спростовують факт набуття позивачем права вимоги до відповідача за кредитним договором.

Додатково зауважує, що предметом доказування в справі є не факт укладення договорів факторингу, а перехід права вимоги за даними договорами, на підтвердження чого позивачем надано всі відповідні докази.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що 24.01.2023 між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 було укладено електронний договір кредитної лінії № 479551755, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у вигляді кредитної лінії, у розмірі кредитного ліміту на суму 25 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, який він зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов договору та додатків до нього.

Згідно платіжного доручення від 24.01.2023 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало на картковий рахунок відповідача грошові кошти в сумі 25000 грн. У графі «призначення платежу» вказано про переказ коштів згідно договору № 479551755 від 24.01.2023 на ім`я ОСОБА_1 для зарахування на платіжну картку № НОМЕР_1 (а. с. 39).

Факт переказу коштів на рахунок відповідача також підтверджується довідкою № 07_1/2024, сформованою АТ КБ «Приватбанк» (а. с. 40-41).

28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом, (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.

Згідно пункту 4.1. вказаного договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог за формою, встановленому у відповідному додатку до договору. Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі за відповідним Реєстром прав вимоги (а. с. 42-49).

В подальшому до вказаного договору було укладено додаткові угоди № 19 від 28.11.2019, № 26 від 31.12.2020, № 27 від 31.12.2021, № 31 від 31.12.2022 та № 32 від 31.12.2023 якими внесено зміни до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 в частині строку дії договору, який продовжено до 31 грудня 2024 року включно (а. с. 48, 47-53, 55, зворот).

Згідно витягу з Реєстру прав вимоги № 219 від 07.03.2023, підписаного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» на виконання Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, до ТОВ «Таліон плюс» перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 479551755 від 24.01.2023 у розмірі заборгованості по тілу кредиту 25 000 грн, заборгованості по процентам за кредитом - 25 160 грн, а всього на суму 50 160 грн (а. с. 56-57).

23.02.2024 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» укладено договір факторингу № 23/0224-01, відповідно до умов якого ТОВ «Таліон плюс» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» право вимоги до боржників вказаних у Реєстрах прав вимоги, зокрема і до відповідача ОСОБА_1 на загальну суму 114 975,00 грн (а. с. 58-66).

17.07.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» укладено договір факторингу № 17/07/24, відповідно до умов якого до позивача по справі - ТОВ «ФК «Ейс» згідно Реєстру боржників перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 479551755 від 24.01.2023 на загальну суму 114 975 грн, з яких 25 000 грн - прострочене тіло кредиту, 89 975 грн - прострочені проценти (а. с. 65-71).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Ейс», суд першої інстанції виходив з того, що позивач не набув право вимоги до відповідача, що не відповідає встановленим фактичним обставинам справи та нормам права, які визначають підстави правонаступництва у цивільних правовідносинах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц (провадження № 61-43067св18)).

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України).

Тобто договір факторингу є договором відступлення права вимоги у грошовому зобов`язанні, на підставі якого відбувається відповідна заміна кредитора в обсязі прав, що належали первісному кредитору на момент переходу цих прав.

У статті 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Одними з основних засад (принципів) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Матеріали справи не містять доказів нікчемності або визнання недійсними наявних у матеріалах справи договорів факторингу щодо відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № 479551755 від 24.01.2023, укладеним з ОСОБА_1 , а тому висновки суду першої інстанції про недоведеність факту переходу прав кредитора у спірному зобов`язанні до позивача не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, які підтверджено належними та допустимими доказами у справі.

При вирішенні справи суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що Договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» з урахуванням внесених до нього змін діяв як на час укладення спірного кредитного договору з відповідачем - 24.01.2023, так і на час підписання ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» Реєстру прав вимоги № 219 від 07.03.2023 на виконання Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, а відповідно до пункту 4.1. цього договору право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному Додатку.

Таким чином, права кредитора за спірним кредитним договором перейшли до ТОВ «Таліон плюс» 07.03.2023 - після виникнення права вимоги первісного кредитора до боржника ОСОБА_1 , та відповідно в порядку подальшого правонаступництва таке право було набуте позивачем ТОВ «ФК «Ейс» за договорами, презумпція правомірності яких на час розгляду справи в суді не була спростована.

За загальними правилами, передбаченими статтями 526-530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами та в установлений строк (термін).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До правовідносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Право кредитодавця на одержання процентів за кредитом, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором, передбачено також частиною першою статті 1048, статтею 1056-1 ЦК України.

Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (стаття 207 ЦК України).

Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

По справі встановлено, що при укладенні спірного кредитного договору відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо процентної ставки за кредитом, її типу (фіксована), порядку її обчислення та сплати процентів, реальної річної процентної ставки, та погодив такі умови, підписавши договір шляхом проставляння електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що згідно частини третьої статті 207 ЦК України, пунктів 6, 12 частини першої статті 3, статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» відповідає письмовій формі кредитного договору.

За своєю правовою природою проценти за кредитом входять до складу кредитного зобов`язання та обов`язок позичальника сплатити проценти за надані йому грошові кошти (кредит) є істотною умовою кредитного договору відповідно до Цивільного кодексу України та вимог статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У справі, що переглядається апеляційним судом, на підтвердження факту надання відповідачу кредиту до позовної заяви додано копію платіжного доручення від 24.01.2023 про перерахування на рахунок ОСОБА_1 коштів у розмірі 25 000 грн з відміткою в призначенні платежу, що дані кошти перераховуються на підставі договору № 479551755 від 24.01.2023, та повідомлення АТ «Приватбанк» про зарахування коштів на картки клієнтів через платіжний сервіс LiqPay.

У свою чергу ОСОБА_1 не навів заперечень та не надав доказів, що рахунок з зазначеними реквізитами йому не належить.

Також матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 25 000 грн та процентів за користування кредитними коштами у сумі 34 125 грн.

При визначенні розміру процентів за кредитом колегія суддів враховує положення пункту 8.9. спірного договору кредитної лінії № 479551755 від 24.01.2023, згідно якого за позичальником зберігається право сплачувати проценти за користування кредитом за процентною ставкою 383,25% річних, що на день укладення договору становить 1,05% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (дисконтна процентна ставка), якщо розмір базової процентної ставки, вказаної у пункті 8.3. договору - 766,50% річних, що на день укладення договору становить 2,10% в день від суми залишку кредиту за кожен день користування ним, більший, ніж 1,05% від суми кредиту за кожен день користування кредитом.

Таким чином, заявлені позивачем проценти за користування кредитом у період з 24.01.2023 по 02.06.2023 у сумі 89 975 грн, виходячи із процентної ставки 2,98% в день від суми кредиту, не відповідають умовам укладеного кредитного договору, який відповідно до статей 514, 526. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання правонаступником первісного кредитора у зобов`язанні, тому вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, що має місце у даному випадку, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див., зокрема, постанови ВП ВС від 31.10.2018 № 202/4494/16-ц (14-318цс18), 28.03.2018 № 444/9519/12 (14-10 цс 18), 04.07.2018 № 310/11534/13-ц (14-154цс18)).

Водночас відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23) зроблено правовий висновок, щона кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Воєнний стан введено на території України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року і під час його дії та протягом 30 днів після його припинення або скасування кредитор не вправі вимагати сплати боржником процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позову ТОВ «ФК «ЕЙС».

Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої, частини тринадцятої статі 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з платіжних інструкцій від 06.09.2024 № 4254, від 11.12.2024 № 5140 та виписки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, за подання позовної заяви ТОВ «ФК «ЕЙС» було сплачено 2 422,40 грн судового збору, за подання апеляційної скарги - 3 633,60 грн судового збору, а всього сплачено 6 056 грн судового збору, що підлягає розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволені позовних вимог.

Крім того, представником позивача - адвокатом Тараненко А. І. заявлено по відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката на підставі договору про надання правничої допомоги № 26/07/24-01 від 26.07.2024, укладеного між Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» та ТОВ «ФК «ЕЙС», та додаткової угоди № 1 до цього договору від 26.07.2024 у сумі 12 000 грн - по 6 000 грн за надання послуг у судах першої та апеляційної інстанції, яка підлягає частковому задоволенню з урахуванням обсягу робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частини друга, третя статті 137 ЦПК України), а також критерію реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та вимог добросовісності і справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зазначено, що Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар та неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Разом з тим, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

Враховуючи, що матеріали справи формуються самим позивачем, вивчення адвокатом протягом 1 години матеріалів справи, що оцінюється у 500 грн, та надання 1 годину усної консультації стосовно складання позовної заяви до боржника ОСОБА_1 вартістю 500 грн, при тому, що сама позовна заява складалася адвокатом 2 години часу, не є необхідними і виправданими витратами позивача та не є справедливим по відношенню до іншої сторони, тому такі витрати не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною. Так само не є обґрунтованим витрачання адвокатом 2 годин вартістю 6 000 грн на складання апеляційної скарги, яка є аналогічною змісту позовної заяви та з огляду на незмінність позиції позивача в суді першої та апеляційної інстанцій та усталеність судової практики зі спірного питання не потребувало додаткового аналізу документів та доказів, тому такі витрати не відповідають критерію реальності наданих адвокатських послуг та розумності їхнього розміру.

Таким чином, керуючись принципами пропорційності, обґрунтованості, розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що компенсації позивачеві відповідачем підлягає 2 571 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за договором кредитної лінії № 479551755 від 24.01.2023 в сумі 59 125 грн, з яких: 25 000 - заборгованість за тілом кредиту, 34 125 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом.

Змінити розподіл судових витрат. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 3 114 грн та 2 571 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а всього 5 685 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Г. Л. Карпушин

О. І. Обідіна