УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року

м. Київ

справа № 335/12290/23

провадження № 61-5341ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. 0. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року у складі судді Якимець О. І. та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у складі суддів: Гаращенка Д. Р., Євграфової Є. П., Писаної Т. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» про визнання зобов`язання припиненим,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у грудні 2023 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Профіт Капітал») про визнання зобов`язання припиненим.

В обґрунтування позову зазначила, що відповідно до умов договору позивачу надано кредитні кошти у розмірі 40 400,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування ними, строк користування до 09 травня 2022 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором за договором іпотеки позивачем передано в іпотеку нерухоме майно, розташоване за адресою АДРЕСА_1 . З часом у позивача за кредитним договором утворилась заборгованість. З метою погашення заборгованості за кредитним договором позивач добровільно реалізувала заставне майно, а вилучені від продажу кошти внесла через касу банку в рахунок погашення заборгованості за договором. Згодом банком було переуступлено право вимоги за оспорюваним кредитним договором ТОВ «ФК «Профіт Капітал», що суперечить вимогам чинного ЦК України, адже зобов`язання за договором припинено у зв`язку із його виконанням, так як здійснено продаж іпотечного майна. Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

На підставі викладеного просила визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором від 10 травня 2007 року № 014/17-43/1116-33, укладеним між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого ТОВ «ФК «Профіт Капітал».

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року, у позові ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» про визнання зобов`язання припиненим - відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що:

позичальником не в повній мірі виконано зобов`язання за кредитним договором, станом на день розгляду справи заборгованість існує та вона не погашена, доказів протилежного позивачем не надано, відтак, підстави для припинення зобов`язання, визначені статтями 599-601, 604-609 ЦК України та застосування положень частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», відсутні;

суд у цій справі не застосовує правові позиції викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18, на які посилається сторона позивача, адже «ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернуло стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, то правові підстави для стягнення суми заборгованості за кредитним договором, яка залишалася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, адже такі вимоги є недійсними. Отже, за встановлених у цій справі обставин позивач мав право заявити позов про припинення зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з його виконанням (зверненням стягненням на предмет іпотеки). Такий спосіб захисту є належним і за своєю суттю є позовом про визнання відсутнього права. Натомість фактичні обставини цієї справи є відмінними від обставин установлених у справі № 761/36873/18;

з огляду на вищевикладене в задоволенні позову про припинення зобов`язання за кредитним договором відмовлено за безпідставністю вимог.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що:

позивач самостійно прийняла рішення про реалізацію предмета іпотеки з метою погашення заборгованості за кредитним договором, для чого отримала відповідний дозвіл банку. Суму для реалізації предмета іпотеки визначала самостійно та після продажу внесла відповідні гроші в касу банка;

позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора;

однак позасудового порядку врегулювання спору між банком і боржником не відбулося, оскільки банк не звертав стягнення на предмет іпотеки у перебачений договором спосіб, а іпотекодавець самостійно здійснив його реалізацію за суму, якої не вистачило на погашення заборгованості.

У квітні 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просила поновити строк на касаційне оскарження, скасуватирішення Подільського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 10 лютого 2014 року у справі № 6/174-09, від 13 лютого 2019 року у справі № 759/9703/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі 563/3809/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 337/7391/13-ц, від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16, від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17, від 02 серпня 2022 року у справі № 756/10266/15-ц;

суди не врахували, що оскільки АТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого ТОВ «ФК «Профіт Капітал», звернув стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, правові підстави для стягнення суми заборгованості, яка залишилися після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними.

У клопотанні, яке міститься в касаційній скарзі, ОСОБА_1 за підписом ОСОБА_2 , просила поновити строк на касаційне оскарження, оскільки у судовому засіданні апеляційного суду 29 січня 2025 року вони не приймали участь, повний текст постанови направлено 14 квітня 2025 року. Касаційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня вручення постанови апеляційного суду.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частини перша, друга статті 390 ЦПК України).

Оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена 29 січня 2025 року. Повний текст постанови складений 05 березня 2025 року. Касаційна скарга ОСОБА_1 здана до поштового відділення 21 квітня 2025 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження.

Колегія суддів вважає, що зазначені ОСОБА_1 причини пропуску строку є поважними, тому клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження підлягає задоволенню.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору) після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Отже, положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.

Суди встановили, що:

10 травня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 014/17-43/1116-33, відповідно до умов якого позивачу надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 40400,00 дол. США, зі сплатою 12,85 % річних та строком до 09 травня 2022 року;

цього ж дня, з метою забезпечення виконання за кредитним договором між сторонами укладений договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І. І. та зареєстрований у реєстрі за № 202, предмет іпотеки - нерухоме майно, що розташоване за адресою - АДРЕСА_1 ;

04 липня 2012 року між позивачем (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Продаж здійснено за 183 828,00 грн, що еквівалентно 23 000,00 дол. США згідно з курсом НБУ на момент посвідчення договору (пункт 3 договору), тобто продано об`єкт іпотеки зі згоди іпотекодержателя (пункт 5.3 договору іпотеки);

відповідно до квитанції від 04 липня 2012 року № 038/699-1 та валютного меморіального ордеру від 04 липня 2012 року № 1 позивачем внесено через касу банку грошові кошти у розмірі 23 000,00 дол. США, еквівалент у гривнях 183 828,00 грн на погашення заборгованості за кредитним договором від 10 травня 2007 року;

згідно з листом АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 03 липня 2012 року № С08-43-1-1-558 у зв`язку з добровільною реалізацією заставного майна та частковим погашенням кредитної заборгованості за кредитним договором від 10 травня 2007 № 014/17-43/1116-33 позичальником ОСОБА_1 та припиненням дії договору іпотеки виключити іпотечне майно з Державного реєстру іпотек та зняти заборону на відчуження майна;

отже, позивач реалізувала іпотечне майно, хоча і за згодою банку, але добровільно, за власною ініціативою уклавши договір купівлі-продажу квартири на власних умовах, тобто не в межах процедури позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Порушення вимог закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями. Звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача, тому він має довести (а суд - встановити), що йому належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких він звернувся до суду. З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитися у належності особі, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2023 року у справі № 759/23414/20 (провадження № 61-11583св22)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Під час розгляду справи суди встановили, що позивач (іпотекодавець) відчужила предмет іпотеки зі згоди іпотекодержателя, самостійно уклавши договір купівлі-продажу на особисто нею визначених умовах, тобто між сторонами було відсутнє позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора в розумінні статті 36 Закону України «Про іпотеку».

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для припинення зобов`язання за кредитним договором та обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог.

Посилання в касаційній скарзі на висновки Верховного Суду у постановах від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 337/7391/13-ц, від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16, від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17 не свідчить, що суди ухвалили судові рішення без їх урахування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги, оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 , яке підписане представником ОСОБА_2 , про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» про визнання зобов`язання припиненим.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат