Номер провадження: 22-ц/813/1204/25
Головуючий у першій інстанції Мурманова І.М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фьодоров Євген Анатолійович про витребування майна з чужого незаконного володіння, позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Галина Василівна про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, скасування державної реєстрації, припинення права власності, поновлення права власності,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_1

ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовними вимогами до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фьодоров Євген Анатолійович про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування позову зазначила, що в травні 2016 року позивач дізналась, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , від 15.04.2014 року. Позивач зазначає, що її бабуся ОСОБА_5 не розуміючи значення своїх дій 03.06.2011 року подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , та у 2014 році ОСОБА_5 , звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (у справі № 523/9068/14-ц) від 11 липня 2014 року позов було задоволено, визнано недійсним договір дарування. Також позивач зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу, діяла ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 27.11.2013 року, якою було накладено арешт на спірну квартиру.

У подальшому, 09 липня 2014 року ОСОБА_5 склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Філімоновою Г.В. та 01.12.2015 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати не дійсним договір купівлі-продажу від 15.04.2014 року.

Згідно з заяви про зміну підстав позовних вимог ОСОБА_1 , які надійшли на адресу суду 01.02.2023 року (вх. № 2749) (т. 1, а.с.183-185), які прийняті до розгляду ухвалою суду від 01.02.2023 року, позивач просить: витребувати з чужого незаконного володіння квартиру за АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.08.2005 року виданого державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контро Толстих Н.М. за реєстровим номером № 3-2121 ОСОБА_5 на праві власності належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , інша 1/2 належала на підставі Свідоцтва про право власності на житло.

Позивач зазначає, що в червні 2011 року ОСОБА_5 з відповідачем ОСОБА_2 уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 . В подальшому, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2014 року договір дарування квартири було визнано не дійсним. На час прийняття рішення Апеляційним судом у вищевказаній справі, власником квартири була ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.12.2015 року. Позивач зазначає, що 06.11.2014 року, що отримала відмову у поновленні реєстрації на спірну квартиру, а 13.11.2014 року отримала витяг з Державного реєстру речових прав відповідно якого власником спірної квартири зазначено ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що договір купівлі-продажу від 15.04.2014 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є незаконним, сторони договору не мали права його укладати, оскільки рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2014 року у справі № 523/9068/14 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Ірина Миколаївна, про визнання договору дарування недійсним було задоволено.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 03 червня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Іриною Миколаївною - недійсним.

Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_3 .

Із позовними вимогами до ОСОБА_1 звернулась ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Галина Василівна про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона є власницею квартири на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2014 року № 652 та після укладення договору позивач вселилась до спірної квартири та почала робити в ній ремонт, позивач зазначила, що на момент ухвалення судового рішення вона вже була власником квартири, однак її не було залучено до участі в справі, також позивач посилається на те, що вона є добросовісним набувачем.

10 червня 2021 року від ОСОБА_3 надійшла заява (про зміну позовних вимог), згідно з якої позивач просить прийняти та розглядати її позовні вимоги в наступній редакції:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 26233206 від 18.11.2015 року, номер запису про право власності 12109629, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

- припинити право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,3 кв.м., щодо об`єкту нерухомого майна: 01;

- визнати недійсним та касувати свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом серія та номер 2201, видане 01.12.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу на ім`я ОСОБА_1 , на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 29,3 кв.м.;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 26634033 від 01.12.2015 року, номер запису про право власності:12302310, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:01;

- припинити право власності ОСОБА_1 , на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 29, 3 кв.м. щодо об`єкта нерухомого майна:01;

- встановити, що рішення суду є підставою для поновлення державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 29, 3 кв.м., номер запису про право власності № 5363840 від 15.04.2014 року, індексний номер: 12451997 від 15.04.2014 року, щодо об`єкта нерухомого майна: 1 (т.1, а.с.107-114).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фьодоров Є.А. про витребування майна з чужого незаконного володіння залишено без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Г.В. про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, скасування державної реєстрації, припинення права власності, поновлення права власності задоволено частково. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 26233206 від 18.11.2015 року, номер запису про право власності 12109629, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01. Припинено право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,3 кв.м., щодо об`єкту нерухомого майна: 01. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом серія та номер 2201, видане 01.12.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу на ім`я ОСОБА_1 , на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 29,3 кв.м. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 26634033 від 01.12.2015 року, номер запису про право власності:12302310, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:01. Припинено право власності ОСОБА_1 , на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 29, 3 кв.м. щодо об`єкта нерухомого майна:01. Решта позовних вимог залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким:

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру за АДРЕСА_1 ;

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімовнова Г.В., про визнання свідоцтва про право на спадщину та заповітом недійсним, скасування державної реєстрації, припинення права власності, поновлення права власності, - залишити без задоволення,

посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив матеріали справи та дійшов помилкового висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, так як квартира АДРЕСА_1 на теперішній час перебуває у користуванні ОСОБА_3 .

Також скаржник зазначала, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про частково задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , так як вони є необґрунтованими і недоведеними.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині позовних вимог ОСОБА_3 з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно з Свідоцтва про право власності на житло від 29.09.1997, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_1 на праві власності в рівних частках належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Свідоцтво видано на підставі розпорядження від 29.09.1997 за №102804 (а.с.7).

У подальшому, згідно з Свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_5 після смерті чоловіка видано Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Свідоцтво видане 16.08.2005 року, за реєстровим номером №3-2121 (т.1, а.с.9).

Таким чином, станом на 16.08.2005 року ОСОБА_5 була власником квартири АДРЕСА_1 в цілому.

Також судом першої інстанції встановлено, що 03 червня 2011 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с.78,79).

У подальшому, 15 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.22-23, том 1).

Згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (дата, час формування 15.04.2014) право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 форма власності приватна, розмір частки 1/1 (т.1, а.с.18).

Разом з цим, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2014 року у справі №523/9068/14 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., про визнання договору дарування недійсним було задоволено. Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 03 червня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Іриною Миколаївною недійсним.

Згідно з рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року встановлено, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року залучено до участі в справі ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_5 (а.с.103-106 том №1).

Процесуальне правонаступництво - це заміна під час провадження у цивільній справі сторін або третіх осіб іншими особами, до яких переходять права та обов`язки у спірних правовідносинах.

У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу (ст.55 ЦПК України ).

Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Залежно від обсягу правонаступництва розрізняють універсальне (повне) і сингулярне (часткове) правонаступництво.

Універсальне правонаступництво настає у разі смерті громадянина і припинення юридичної особи, а сингулярне у випадку заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір.

У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що 09 липня 2014 року ОСОБА_5 склала заповіт яким все своє майно з чого б вона не складалось, і взагалі де б воно не було, на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_1 (а.с.220 том № 1). Згідно з Свідоцтва зазначено, право власності на квартиру підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Свідоцтво про право на спадщину до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , видане спадкоємцю ОСОБА_1 , згідно з якого спадщина, на яку видається свідоцтво, складається з: квартири АДРЕСА_2 (а.с.239). Згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна про реєстрацію прав та їх обтяжень право власності на квартиру 01 грудня 2015 року зареєстровано за ОСОБА_1 , форма власності: приватна, розмір частки 1/1 (а.с.19, том 1).

Також судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження обтяження припинено 04.09.2014 року. Підстава припинення: ухвала суду, серія та номер: 523/12330/13-ц виданий 28.08.2014 року, видавник: Суворовський районний суд м. Одеси (а.с.21, том 1).

Судом першої інстанції також встановлено, що Верховний Суд постановою від 05 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 подану представником ОСОБА_7 залишив без задоволення, а рішення Апеляційного суду Одеського апеляційного від 11 травня 2017 року без змін (а.с.29-32, том 2).

Також, ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2019 року касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. про визнання недійсним договору дарування закрито. Поновлено дію рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року та постанови Верховного Суду від 05 вересня 2018 року (а.с.62-65, том 2).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) "юридично" - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача в разі, якщо майно, зокрема вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18).

У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

З даного приводу суд першої інстанції вмотивовано зазначив, що рішенням Апеляційного суду Одеської області договір дарування квартири було визнано недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

Таким чином, правочин, а саме договір дарування квартири, є недійсним з моменту його укладення, тобто з 03 червня 2011 року.

Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (див. правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12; висновок у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справа №754/11747/18 (провадження №61-22947св19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі №141/843/20 (провадження №61-8687св22) вказано, що "спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, постанові Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі №203/4638/20, провадження № 61-4402св23. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а відсутність реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном".

У пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц зазначено, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18).

Тому рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна підтверджує право власності на таке майно належного власника (позивача) і є підставою для державної реєстрації права власності на це майно за позивачем, яке зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справа № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) вказано, що: "можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). (пункт 114 постанови ВП ВС від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, провадження 14-208 цс18).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.13 постанови ВП ВС від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20). Суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). (пункт 62 постанови ВП ВС від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21).

Разом з цим, як встановлено матеріалами справи, право власності на спірну квартиру 01.12.2015 року зареєстровано саме за позивачем у справі (а.с.19, том 1), а право власності відповідача на спірну квартиру зареєстроване 15.04.2014 (а.с.18, том 1), тобто останнім набувачем права власності на спірну квартиру є відповідно сама позивач у справі, тобто ОСОБА_1 .

Інших доказів, а саме доказів на підтвердження того, що останнім власником/набувачем спірного об`єкту нерухомості є інша особа, а не ОСОБА_1 суду не надано.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки в даному випадку позивачу належить звернутися до суду за захистом порушеного права в порядку глави 29 ЦК України.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 .

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що власницею спірної однокімнатної квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_5 , яка 03.06.2011 за договором дарування подарила квартиру ОСОБА_2 , яка у свою чергу за договором купівлі-продажу № 652 від 15.04.2014 продала квартиру ОСОБА_3 .

Договір купівлі-продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Фьодоровим Є.А. та в установленому законом порядку 15.04.2014 внесено запис про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Номер запису про право власності 5363840 від 15.04.2014, індексний номер 12451997 від 15.04.2014, щодо об`єкту нерухомого майна 01. Придбав спірну квартиру позивач вселилась до неї та почала робити ремонт. В наступному дізналась, що 11.07.2014 рішенням Суворовського районного суду м. Одеси прийнятим у справі № 523/9068/14-ц визнано недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що на час ухвалення судового рішення, власником спірної квартири була саме вона.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 від 12.09.2014 року, копією актового запису про смерть № 9319 від 13.09.2014 року та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а.с.177-179).

Судом встановлено, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2014 року у справі 523/9068/14-ц заяву ОСОБА_5 про роз`яснення рішення суду задоволено. Роз`яснено рішення суду від 11.07.2014 року та зазначено, що при визнанні недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 право власності відновляється у первісний стан, тобто за ОСОБА_5 (а.с.182).

В подальшому, ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11.05.2017 року ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2014 року скасовано. Постановлено нову ухвалу якою відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_5 правонаступник ОСОБА_1 про роз`яснення рішення суду (а.с.265-267).

Даною ухвалою апеляційного суду встановлено, що згідно положення ч. 4 ст. 25 ЦК України правоздатність фізичної особи припиняється у день її смерті. За таких обставин ОСОБА_1 не мала процесуального права на подачу заяви від імені позивача про роз`яснення рішення суду, крім іншого, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2014 року було скасовано з ухвалення нового рішення.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 26233206 від 18.11.2015 року, номер запису про право власності 12109629, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 та припинення права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,3 кв.м., щодо об`єкту нерухомого майна: 01 підлягають задоволенню.

Щодо вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом серія та номер 2201, видане 01.12.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу на ім`я ОСОБА_1 , на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 29,3 кв.м, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 26634033 від 01.12.2015 року, номер запису про право власності:12302310, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:01, суд зазначив наступне.

Судом першої інстанції зазначав, що поновлення державної реєстрації права власності за померлою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 відбулось з незаконних підстав, оскільки поновлення реєстрації відбулось після смерті останньої.

Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Згідно із ч. 4 ст. 25 Цивільного кодексу України, правоздатність фізичної особи припиняється в день її смерті.

За таких обставин, ОСОБА_1 не мала процесуального права на подачу заяви про роз`яснення рішення суду від імені померлої ОСОБА_5 .

Згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.11.2025 року запис вбачається така інформація: Підстава подання: заява ОСОБА_1 (уповноважена особа). Актуальна інформація про державну реєстрацію права власності. підстава виникнення права власності: ухвала суду справа №523/13714/15-ц; ухвала справа №623/16510/15-ц; ухвала суду №523/9068/14-ц від 24.10.2014 року; рішення суду справа №523/9068/14-ц.

Так, згідно з ухвали суду від 07.09.2015 року у справі 523/13714/15-ц - заяву позивача про виправлення описки в рішенні суду задоволено. Виправлено допущену описку в рішенні суду від 11 червня 2015 року по цивільній справі №523/19952/14-Ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фьодоров Євген Анатолійович, Одеське міське управління юстиції про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Викладено другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Витребувати з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 »

Згідно ухвали суду у справі № 523/16510/15-ц - заяву представника позивача про роз`яснення рішення суду у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фьодоров Євген Анатолійович, Одеське міське управління юстиції про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено.

Роз`яснено рішення Суворовського районного суду м. Одеси № 523/19952/14-Ц від 11 червня 2015 року, зазначивши, що даним рішенням суд вирішив, що всі речові права на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , переходять з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь законного власника ОСОБА_5 .

Встановлено порядок виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси № 523/19952/14-Ц від 11 червня 2015 року, відповідно до якого дане рішення є підставою для Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції на внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , за власником ОСОБА_5 .

Згідно ухвали суду від 24.10.2014 року у справі 523/9068/14-ц роз`яснено рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2014 року, яке в подальшому скасовано з постановленням нового рішення.

Згідно рішення суду від 11.07.2024 року справа № 523/9068/14-ц позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Ірина Миколаївна, про визнання договору дарування недійсним задоволено.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 03 червня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Іриною Миколаївною - недійсним.

Тобто, судом встановлено, що нас вчинення реєстраційної дії, а саме 18.11.2015 року - поновлення державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 , відбулось після смерті останньої, та на підставі судових ухвал рішення по яким ухвалено після смерті останньої.

Статтею 1301 ЦК України визначені підстави і порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Серед підстав визнання свідоцтва недійсним дана стаття прямо називає лише відсутність права спадкування у особи, на ім`я якої було видане.

Свідоцтво про право на спадщину це процесуальний нотаріальний акт, який засвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців.

Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця; час і місце відкриття спадщини; наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом; прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб; склад спадкового майна на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

При оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі.

У разі визнання заповіту недійсним спадкування відбувається за законом.

При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині (перелік яких визначено у ст.1241 Цивільного кодексу України).

Визначивши розмір обов`язкової частки, нотаріус видає спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, свідоцтво про право на спадщину за законом, а спадкоємцеві за заповітом свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину за законом врегульовано статтею 68 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 296/5 (далі - Порядок).

У пункті 4.18 Порядку передбачено, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Отже, в даному у випадку видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину нотаріусом були вчинені дії передбачені Закону України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а саме, перевірено факт реєстрації права власності на спадкове майно за спадкодавцем та відповідно вчинено нотаріальну дію, а саме видано Свідоцтво про право на спадщину.

Разом з цим, як встановлено судом, поновлення реєстрації права власності за спадкодавцем відбулось з порушенням, а саме після смерті особи.

Таким чином, суд дійшов висновку щодо наявності підстав задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом серія та номер 2201, видане 01.12.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу на ім`я ОСОБА_1 , на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 29,3 кв.м, та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 26634033 від 01.12.2015 року.

Однак колегія суддів погодитись із такими висновками суду першої інстанції не може з огляду на таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України).

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог.

У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Необхідно, щоб на момент виконання рішення суду про витребування майна у відповідному державному реєстрі володільцем цього майна був (залишався) відповідач.

Колегія суддів звертає увагу, що суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності) (пункт 62 постанови ВП ВС від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21).

Як вже встановлено колегією суддів, згідно із відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірної квартири є ОСОБА_1 , тому саме вона вважається фактичним володільцем нерухомого майна.

У свою чергу, ОСОБА_3 у своїй позовній заяві стверджує, що вона є власником спірної квартири. Крім того, у позовній заяві ОСОБА_3 просить встановити, що рішення суду є підставою для поновлення державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 29, 3 кв.м., номер запису про право власності № 5363840 від 15.04.2014 року, індексний номер: 12451997 від 15.04.2014 року, щодо об`єкта нерухомого майна: 1.

Колегія суддів зауважує, що належним способом захисту порушеного права особи, яка вважає себе власником нерухомого майна, однак яке зареєстроване за іншою особою, є віндикаційний позов.

Апеляційний суд зазначає, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Таким чином, ОСОБА_3 обрала неефективний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач ОСОБА_1 сама стверджує про те, що квартира АДРЕСА_1 на теперішній час перебуває у користуванні ОСОБА_3 .

Апеляційний суд зазначає, що якщо право власності на нерухоме майно залишається зареєстрованим за дійсним власником, однак таке майно незаконно використовує інша особа, то потрібно звертатися до суду не з віндикаційним, а з негаторним позовом, оскільки в такому разі усунення перешкод у користуванні власником своїм майном і буде ефективним способом захисту порушеного права, а рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння не матиме жодного ефекту.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі №725/2609/20.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи в частині позовних вимог ОСОБА_3 , не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Розподіл судових витрат.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, а тому з ОСОБА_3 необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 7868,20 гривні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2024 року скасувати в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Галина Василівна про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, скасування державної реєстрації, припинення права власності, поновлення права власності.

Постановити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Галина Василівна про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, скасування державної реєстрації, припинення права власності, поновлення права власності відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 7867,20 гривень.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 травня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева