Справа № 128/972/25

РІШЕННЯ

Іменем України

28 травня 2025 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючої судді Бондаренко О.І.

при секретарі Нагірняк Т.А.

без участі сторін,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в місті Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спального майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувсь до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спального майна подружжя.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що він з відповідачкою перебував в зареєстрованому шлюбі з 1984 року, який відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу було розірвано 03 серпня 2007 року, про що в Книзі реєстрацій розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 154. В подальшому 12 травня 2010 року вказує, що вони повторно зареєстрували шлюб. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі та спільного проживання і ведення спільного господарства ними за спільні кошти було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість якого згідно зі Звітом про оцінку майна № LV-250311-01 від 11 березня 2025 року складає 621325 гривень, право власності на який відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності від 21 лютого 2007 року оформлено на відповідачку ОСОБА_2 . Відтак, ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 621325 гривень. Позивач вказує, що оскільки між ним та відповідачкою не було домовленості про розмір часток у спільному майні, шлюбний договір не укладався, відповідно до вимог ч. 1 ст.70 СК України їх частки є рівними і складають по частці за кожним. Згідно позову, позивач зазначає, що відповідачка не заперечує проти отримання грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно, та отримала таку компенсацію в сумі 350 000 гривень і не має претензій щодо поділу майна.

Викладенні вище обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом для захисту своїх майнових прав.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 25.03.2025 року відкрито провадження по справі з проведення підготовчого розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Байдак В.Г. подали суду заяви про проведення засідання у їх відсутність. Позовні вимоги підтримують, змін та доповнень не мають.

21.05.2025 відповідачка ОСОБА_2 подала суду заяву, якою позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти їх задоволення. Справу просить розглянути у її відсутність.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, зі сторони їх належності, достатності та допустимості, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1984 року, який відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу було розірвано 03 серпня 2007 року, про що в Книзі реєстрацій розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 154, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.11-12).

12 травня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повторно зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с.13).

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі та спільного проживання і ведення спільного господарства сторонами за спільні кошти було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість якого згідно зі Звітом про оцінку майна № LV-250311-01 від 11 березня 2025 року складає 621325 гривень, право власності на який відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності від 21 лютого 2007 року оформлено на відповідачку ОСОБА_2 (а.с.14,15, 16-20, 21-35).

ОСОБА_2 не заперечує проти отримання грошової компенсації, замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно, та отримала таку компенсацію в сумі 350 000 гривень і не має претензій щодо поділу майна (а.с.36). Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що вказані у п. 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-71 СК України та 372 ЦК України. Як вбачається з абз. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному коооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що майно було придане подружжям в період їх перебування в зареєстрованому шлюбі та майно використовувалося на спільні потреби сім`ї. При цьому суд зазначає, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України в редакції чинного на час придбання спірного будинку.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно зі ст.71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка отримала грошову компенсацію за частку в спільному сумісному майні подружжя, та не має жодних претензій до ОСОБА_1 .

За таких обставин, суд вважає позов є доведеним та таким, що підлягає до задоволення, а невизнане право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання права власності на майно в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, суд вирішує питання розподілу судових витрат. Позивач вказав, що судові витрати він стягувати не бажає та залишає за собою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.60,61,63,71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 2,4,11,12,13,74,141,142, 206,247,258,263,264,265,355 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 - задоволити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові витрати залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

учасники провадження:

позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 . .

Повний текст судового рішення складено 28.05.2025.

Суддя Оксана БОНДАРЕНКО