ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

Справа № 759/3511/24
Провадження № 22-ц/821/495/25
Категорія: 305010900

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

секретаря Глущенко І. В.,

учасники справи:

позивач Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ан Ірини Миколаївни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку суброгації, у складі судді Демчика Р. В.,

в с т а н о в и в :

В лютому 2024 року ПрАТ «СК «Уніка» звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку суброгації.

Позовна заява мотивована тим, що 15.12.2022 між ПрАТ «СК «УНІКА» та ОСОБА_2 був укладений Сертифікат добровільного страхування № 011107/4605/0000/230, предметом якого є страхування транспортного засобу «Lexus СТ 200 Н», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

08.09.2023 в м. Києві, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля під керуванням ОСОБА_3 та транспортного засобу «Volkswagen Transporter», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.10.2023 встановлено, що вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення ОСОБА_4 Правил дорожнього руху України.

За Звітом № 27836 від 08.11.2023, складеним ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг», розмір відновлювального ремонту становить 420404,35 грн. Крім цього, згідно Рахунку ТОВ «Саміт Моторз Україна» № СР00-051773 від 20.09.2023, додаткового Рахунку № СР00-56183 від 31.10.2023, ремонт складає 387913,63 грн.

При цьому, відповідно до актів виконаних робіт № 59735 від 15.12.2023, № 59733 від року, ремонт склав 378629,19 грн.

ПрАТ «СК «Уніка» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 381713,63 грн на рахунок СТО, 25.09.2023 виплату 343433,43 грн та 13.11.2023 доплату 38280,20 грн.

Договором страхування передбачено франшизу у розмірі 1% від страхової суми (але не менше 3000,00 грн), що дорівнює 6200,00 грн. Розрахунок виплаченого страхового відшкодування: вартість ремонту 387913,63 грн - франшиза 6200,00 грн = 381713,63грн.

Таким чином, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування, ПрАТ «СК «Уніка» набуло права зворотної, вимоги до відповідача у справі та його страховика ОСЦПВ у межах страхової суми (ліміту) із вирахуванням франшизи.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ», страхова сума по майну 160000,00 грн, франшиза 3200,00 грн. ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ» визнало дану подію страховим випадком, та виконала взяті зобов`язання в межах страхової суми 156800 грн.

Враховуючи викладене, представник позивача звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 221829,19 грн (378629,19 грн - виплата за полісом ОСЦПВ 156800,00 грн = 221829,19 грн) та сплачений судовий збір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 грудня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Уніка» грошові кошти в порядку суброгації в розмірі 221829,19 грн, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3373,70 грн, а всього 225202,89 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що страхувальник, який отримав майнову шкоду, набув право вимоги відшкодування до заподіювача, але у зв`язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача. Таким чином, у спірному зобов`язанні відбулася заміна кредитора, а саме, страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. Тому, до ПАТ «СК «Уніка» перейшло право вимоги до відповідача на підставі ст. 993 ЦК України - в порядку суброгації.

Суд першої інстанції зауважив, що до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Ан І. М. подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 грудня 2024 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Судом першої інстанції порушено правила підсудності, та невраховано повідомлення відповідача про інше місце проживання особи. Вважає, що справа мала розглядатись Черкаським районним судом, навіть за помилкового визначення підсудності.

В подальшому на порушення підсудності наголошував відповідач у своєму клопотанні, проте воно належно розглянуте не було. Зауважує, що в матеріалах справи наявні виключно копії документів, достовірність яких неможливо встановити, так ці копії викладені у поганій якості, деякі з них є нечитабельними, а також неможливо встановити їх достовірність та допустимість. В справі не міститься всі документи, вони не є засвідченими в установленому законом порядку («згідно з оригіналом, дата засвідчення, посада, підпис» - згідно з ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів»).

Наголошує, що відповідачу не надали доступ до справи, як це передбачено чинним законодавством для надання власних заперечень та позиції. А саме, в матеріалах справи відсутні докази вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви з додатками, що надає можливість ознайомитись та надати відзив. На електронну пошту матеріали справи не надсилались, а тому фактично клопотання відповідача залишилось без задоволення, що фактично унеможливило його доступ до суду.

Зазначає, про порушення порядку ведення засідань та винесення рішення. А саме, що в матеріалах справи відсутні ряд протоколів про судове засідання, проте наявні довідки секретаря, що судове засідання проводилось без застосування технічних засобів. Фактично відсутність протоколу, як це передбачено ЦПК означає, що судові засідання не проводились, що є порушенням порядку розгляду справ.

Також зауважує, що відповідно до звіту наданого позивачем розмір збитків без урахування ПДВ складає 192640,19 грн. Відповідачем при цьому не надано належних доказів проведення відповідного ремонту платником ПДВ та належно оформленого акту виконаних робіт, а також оплати за відповідним актом, що фактично спростовує обов`язок відшкодування шкоди у розмірі, що є більшим за 192640,19 грн.

Звертає увагу суду, що ринкова вартість автомобіля складала 483250,56 грн, при цьому вартість ремонту складала 420404,25 грн. Тобто економічна доцільність ремонту такого транспортного засобу не є адекватною, адже вартість ремонту фактично дорівнює/є вартості транспортного засобу до аварії.

Вважає, що порядок відшкодування завданої позивачу шкоди мав відбуватися в порядку, визначеному статтею 30 Закону № 1961-IV, і позивач мав передати залишки транспортного засобу відповідачу як особі, яка відповідає за завдану шкоду, чим набути право отримати від останнього відшкодування шкоди в розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП.

Також в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача та отримання відшкодування від страховика за полісом ОСЦПВ відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14 березня 2025 року ПАТ «СК «Уніка» було роз`яснено право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі протягом 10 днів з моменту отримання цієї ухвали.

ПАТ «СК «Уніка» копію ухвали про відкриття провадження від 14.03.2025 отримало 16.03.2025 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.

19 травня 2025 року від представника ПАТ «СК «Уніка» Некряча А. В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно ст. 123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Водночас ч. ч. 1 та 4 ст. 360 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 14 березня 2025 року ПАТ «СК «Уніка» отримало 16 березня 2024 року, а відзив до суду подано 19 травня 2025 року, тобто з значним пропуском строку, тому його слід залишити без розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанцій

15.12.2022 між ПрАТ «СК «УНІКА» та ОСОБА_3 був укладений Електронний договір добровільного страхування наземного транспортного засобу «КАСКО» № 011107/4605/0000/230, що підтверджується Сертифікатом добровільного страхування наземного транспортного засобу «КАСКО» № 011107/4605/0000/230 від 15.12.2022. Застрахований транспортний засіб автомобіль «Lexus СТ 200 Н», 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 /а.с. 13-17/.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.10.2023 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Згідно вказаної постанови, 08.09.2023 о 14.15 год., в м. Києві по вул. А.Туполєва,17 водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Фольксваген», д.н.з НОМЕР_2 , при повороті ліворуч, не впевнився в безпечності та не надав перевагу в русі транспортному засобу «Лексус», д.н.з. НОМЕР_1 , який рухався в зустрічному напрямку по головній дорозі прямо, що призвело до ДТП, з механічними пошкодженнями обох транспортних засобів /а.с. 44/.

На підставі заяви власника автомобіля «Lexus СТ 200 Н», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 , Електронного договору добровільного страхування наземного транспортного засобу «КАСКО» № 011107/4605/0000/230 та на підставі вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», 22.09.2023 ПрАТ «СК «УНІКА» складено страховий акт № 0 та визначено розмір страхового відшкодування в сумі 343433,43 грн /а.с. 6, 8/.

Також, 08.11.2023 року ПрАТ «СК «УНІКА» складено страховий акт № 0 Доплата та визначено розмір страхового відшкодування в сумі 38280,2 грн. страхувальник ОСОБА_2 /а.с. 7/.

Вказані кошти, як страхове відшкодування вирішено виплатити ОСОБА_2 , шляхом перерахування безготівкових коштів на СТО партнера «УНІКА» - ПрАТ «СК «УНІКА».

Як вбачається з платіжної інструкції № 113976 від 25.09.2023 ПрАТ «СК «УНІКА» перерахувало ТОВ «Саміт Моторз Україна» страхове відшкодування в розмірі 343433,43 грн /а.с. 42/.

Згідно платіжної інструкції № 124039 від 13.11.2023 ПрАТ «СК «УНІКА» перерахувало ТОВ «Саміт Моторз Україна» страхове відшкодування в розмірі 38280,20 грн /а.с. 43/.

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника адвоката Ан І. М., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно ст. 979 ЦК України, ст. 16 Закону України «Про страхування» за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно з п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно до положень вказаних норм відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі ст. ст. 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене ст. ст. 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Вказані висновки були викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку), винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

У постанові у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19 (провадження № 61-10010св20) зроблено висновок, що «відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суди не звернули уваги, що різниця між виплаченою страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме особа яка винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 522/15636/16-ц (провадження № 61-1819св17) зазначено, що «якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). Враховуючи те, що на відновлення автомобіля позивача окремі вузли підлягали заміні, апеляційний суд правильно визначив розмір коштів, який необхідний на відновлення пошкодженого автомобіля позивача та зробив обґрунтований висновок про те, що на користь позивача має бути стягнута різниця між фактичним розміром шкоди, страховою виплатою і витратами, які необхідні для повного відновлення транспортного засобу».

Викладені нормативні приписи та висновки Верховного Суду спростовують доводи апеляційної скарги, щодо отримання страхового відшкодування від страховика відповідача за полісом ОСЦПВ, оскільки позивач вимог до страхової компанії не висував та від загальної суми матеріального збитку було віднято суму яка була відшкодована ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ».

Враховуючи те, що ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ» добровільно сплатила страхове відшкодування в погодженому з позивачем розмірі 156800 грн, та виконала свій обов`язок перед позивачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 завданої матеріальної шкоди.

Щодо доводів скаржника про економічну доцільність ремонту автомобіля, колегія суддів зазначає наступне.

Відшкодування шкоди, заподіяної власником (володільцем) транспортного засобу, цивільно-правова відповідальність якого застрахована, урегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» . У разі, коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст. 30 цього Закону, відповідно до якої транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

У разі, якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Потерпілою стороною ОСОБА_2 не було визнано той факт, що належний їй автомобіль є фізично знищеним, вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості не перевищила його ринкову вартість на момент пошкодження, відтак доводи в цій частині апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах Касаційного цивільного суду від 30.01.2019 по справі № 753/21303/16-ц та від 20.10.2021 року у справі 205/1314/16-ц.

Визначений позивачем розмір страхового відшкодування відповідачем належним чином спростований не був.

Колегія суддів також відхиляє доводи скаржника, щодо того, що позивачем не було доведено розмір завданих збитків, оскільки відповідачем такий розрахунок не був спростованим, свого розрахунку стороною відповідача не було надано, питання про проведення експертизи стороною відповідача не було поставлено.

Посилання скаржника, на порушення правил підсудності не знайшли свого підтвердження, виходячи з наступного.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Черкаси від 22.02.2024 позовну заяву передано за підсудністю до Черкаського районного суду Черкаської області, у зв`язку з тим, що даний спір підлягає розгляду з дотриманням правил територіальної підсудності (за зареєстрованим місцем проживання відповідача), в порядку визначеному ч. 1 ст. 27 ЦПК України, оскільки зареєстрованим місцем проживання відповідача є АДРЕСА_1 .

При цьому справа була направлена до Черкаського районного суду Черкаської області.

Отже, ухвалою Святошинського районного суду м. Черкаси від 22.02.2024, при правильному зазначенні місця реєстрації відповідача АДРЕСА_1 , помилково було зазначено суд до якого передано справу.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 18.03.2024 справу за позовом ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку суброгації передано за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси, оскільки відповідач зареєстрований на території Придніпровського району м. Черкаси. Роз`яснено учасникам справи право на апеляційне оскарження передбачене п. 9) ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Дана ухвала сторонами не оскаржувалась.

За загальним правилом, визначеним ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Винятки із вказаного правила становить альтернативна підсудність (ст. 28 ЦПК України) та виключна підсудність (ст. 30 ЦПК України).

У відповідності до ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Тому Придніпровським районним судом м. Черкаси правомірно було прийнято позовну заяву до розгляду.

Щодо посилання скаржника на ненадання відповідачу доступу до справи, колегія суддів зазначає наступне.

26.04.2024 до суду першої інстанції відповідачем було направлено клопотання про направлення справи за підсудністю до суду м. Києва.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.05.2024 в задоволенні клопотання про направлення матеріалів справи для подальшого розгляду за місцем фактичного проживання відповідача АДРЕСА_2 було відмовлено, оскільки відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Дана ухвала була направлена сторонам та відповідно до поштового повідомлення відповідач її отримав 24.05.2024.

27.05.2024 відповідачем ОСОБА_1 було скеровано до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи, яка була сформована та відправлена через підсистему «Електронний суд».

В подальшому 13.08.2024 від представника відповідача адвоката Ан І. М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи.

Розгляд справи був відкладений на 19.09.2024, відповідач отримав повістку через підсистему «Електронний суд» 14.08.2024 та на судове засідання ні відповідач ні його представник не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили.

В подальшому розгляд справи був відкладений на 29.10.2024, відповідач отримав повістку через підсистему «Електронний суд» 23.09.2024 та на судове засідання ні відповідач ні його представник не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили.

Розгляд справи був відкладений на 06.12.2024, відповідач отримав повістку через підсистему «Електронний суд» 26.11.2024 та вкотре на судове засідання ні відповідач ні його представник не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили.

З вищевикладеного вбачається, що суд першої інстанції здійснив всі дії, щодо повідомлення відповідача та надання часу на подачу відзиву та доказів, будь-яких клопотань про неможливість явки в дане судове засідання, від відповідача та його представника до суду не надходило.

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд першої інстанції прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи скаржника, щодо ненадання відповідачу доступу до справи, оскільки судом першої інстанції були вчиненні всі дії щодо виклику відповідача до судових засідань, проте відповідач усвідомлено не скористався своїми правами.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. Матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та суттєвого порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч. ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку обставинам справи та поданим сторонами доказам є необґрунтованими, оскільки суд, розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції немає.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ан Ірини Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 травня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. В. Новіков