Справа №:755/8034/24
Провадження №: 2/755/3548/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретарів: Бєльченко М.В., Зілінської М.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивач - адвокат Спасібухов Н.І.,

представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Верес М.Я.,

інші учасники справи - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державного підприємства «СЕТАМ», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання електронних торгів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась позивач ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві ГТУЮ у м. Києві, Державного підприємства «СЕТАМ», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання електронних торгів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Вказану позовну заяву було передано в провадження судді Гаврилової О.В. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків не більше ніж п`ять днів з дня отримання позивачем копії ухвали.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року позовну заяву повернуто позивачу.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року ухвалу судді Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Позовну заяву передано в провадження судді Гаврилової О.В. на підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду.

На виконання ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 10 травня 2024 року, позивачем подано до суду позовну заяву в новій редакції з додатками (т.1 а.с.168-184).

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: визнати недійсними електронні торги з примусової реалізації квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , результати яких були оформлені протоколом № 465712; витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 08 листопада 2007 року між чоловіком позивача - ОСОБА_4 та ПАТ «Банк Форум» був укладений кредитний договір №0426/07/01-CL, за яким позивач була майновим поручителем за договором поруки від 09 листопада 2007 року. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2013 року у справі №2604/29397/12 було солідарно стягнуто з позивача та її чоловіка на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором №0426/07/01-CL, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 04 червня 2013 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2013 року було змінено в частині розміру стягнутої пені. 19 червня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист №2604/29397/12 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 боргу в розмірі 672 549,32 грн та пені в розмірі 3 306,66 грн. За результатами відкритих торгів (аукціону) від 28 грудня 2017 року, 22 січня 2018 року між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_3 був укладений договір пор відступлення прав вимоги і останній став кредитором позивача. Оскільки виконання зобов`язань за кредитним договором №0426/07/01-CL було забезпечено іпотекою квартири за адресою: АДРЕСА_2 , 27 березня 2018 року ОСОБА_3 шляхом позасудового врегулювання зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки, отже зобов`язання за кредитним договором припинились в силу закону. Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року у справі №369/12902/19 зобов`язання за кредитним договором, в погашення боргу за яким була реалізована квартира, були визнані припиненими з 27 березня 2018 року. Отже, зобов`язання позивача, як поручителя за кредитним договором №0426/07/01-CL також припинились з 27 березня 2018 року. Однак ОСОБА_3 продовжив ініціювати стягнення майна. Так, в ході здійснення виконавчого провадження НОМЕР_4, відкритого на підставі виконавчого листа №2604/29397/12, 13 лютого 2020 року, в ході проведення третього етапу електронних торгів, квартира позивача за адресою: АДРЕСА_1 була реалізована за ціною 594 300,00 грн, за результатами електронних торгів був складений протокол №465712, переможцем електронних торгів став ОСОБА_2 , який 30 квітня 2020 року отримав свідоцтво, на підставі якого зареєстрував за собою право власності на квартиру. Крім того, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року виконавчий лист №2604/29397/12 визнаний таким, що не підлягає виконанню. За доводами позовної заяви, обставини щодо припинення зобов`язань за кредитним договором вже існували на час продажу квартири на електронних торгах, отже реалізація квартири позивача є грубим порушенням прав позивача на мирне володіння майном. Також позивачем зазначається, що ОСОБА_2 , купуючи квартиру не проявив розумної обачності, внаслідок чого набув у власність майно, що було предметом чисельних судових спорів.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.2 а.с. 47-48)

18 лютого 2025 року представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Вересом М.Я. подано до суду через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволення позову. Відзив обґрунтований тим, що відповідач, при придбанні квартири на електронних торгах, був переконаний у відсутності будь- яких ризиків та повністю покладався на державні органи які проводили реалізацію квартири. Про ОСОБА_1 та кредитора ОСОБА_3 , як і про судові рішення у справах, на які посилається позивач, відповідачу на той час відомо не було. Сама ОСОБА_1 , виступаючи поручителем по кредитному договору, мала передбачити та була попереджена про солідарну відповідальність за невиконання зобов`язання боржником за кредитним договором. Квартира ОСОБА_1 була реалізована на підставі рішення суду про стягнення боргу за кредитним договором як з боржника так і поручителя. З часу винесення рішення про стягнення боргу за договором позики і до примусової реалізації квартири відповідач ОСОБА_1 будь-яких дій щодо захисту своєї власності не вчиняла. Зокрема не пробувала врегулювати це питання із боржником для якого виступила поручителем та внаслідок невиконання ним зобов`язань за кредитним договором вона втратила право власності на квартиру. Відповідач вказує на те, що для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися, саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Позивач має довести належними та допустимими доказами, що відбулося порушення вимог Порядку при проведенні електронних торгів, що ці порушення вплинули на результати торгів. Позивач посилається на постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року, якою зобов`язання за кредитним договором було припинено з 27 березня 2018 року та ухвалу Дніпровського районного суду від 20 лютого 2024 року, якою визнано виконавчий лист від 19 червня 2013 року таким що не підлягає виконанню, як на підставу визнання електронних торгів недійсними. Однак, наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися, саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Проте, на час проведення електронних торгів вказаних судових рішень не існувало. Майно безпідставно стягнуте за виконавчим листом, що не підлягає виконанню перебуває у власності стягувача ОСОБА_3 . При цьому, повернення безпідставно стягнутого майна за виконавчим листом, що не підлягає виконанню здійснюється в порядку частини четвертої статті 432 ЦПК України, що є спеціальною нормою щодо стягнення на користь боржника безпідставно одержаного стягувачем за виконавчим документом, який визнано судом таким що не підлягає виконанню. ЦПК України містить конкретну норму права, яка передбачає повернення стягнутих коштів, у разі визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. (т.2 а.с.92-99)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання третьої особи ОСОБА_3 про залучення третьої особи, через подання цього клопотання з пропуском строків, визначених ч.1 ст.53 ЦПК України.

Позивач - ОСОБА_1 та її представник - адвокат Спасібухов Н.І. в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просили його задовольнити.

Представник позивача надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та додатково пояснив, що після придбання ОСОБА_3 права вимоги, між ним та чоловіком позивача було погоджено позасудове врегулювання шляхом набуття новим стягувачем у власність предмету іпотеки, внаслідок чого відбулось припинення боргових зобов`язань за кредитним договором. Про припинення зобов`язань в силу закону були обізнані як стягувач за виконавчим провадженням ОСОБА_3 так і виконавець. Вказав на порушення порядку реалізації квартири та зазначив, що дії державного виконавця були предметом судового оскарження. Зауважив, що втручання в право відповідача володіння майном є пропорційним, оскільки відповідач не проявив розумної обачливості.

Позивач повністю підтримала пояснення свого представника.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Верес М.Я. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були повідомлені про день, час та місце розгляду справи належним чином.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. (ч.5 ст.82 ЦПК України)

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2013 року у справі №2604/29397/12 позов Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" заборгованість за кредитним договором №0426/07/01-CL від 08.11.2007р. у розмірі 84 142 доларів США 29 центів, що згідно курсу НБУ станом на 28.11.2012р. становить 672 549 грн. 32 коп. та пеню у розмірі 79 555 грн. 61 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в рівних частках на користь Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" судові витрати в сумі 3 219 грн. 00 коп. - по 1 609 грн. 50 коп. з кожного. (т.1 а.с. 79-82, 193-196)

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04 червня 2013 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2013 року було змінено в частині стягнення нарахованої пені за прострочення погашення заборгованості по кредиту, зменшено розмір пені за прострочення сплати боргу за кредитним договором №0426/07/01-CL від 08.11.2007року з суми 79 555,61 грн до суми 3 306,66 грн. (т.1 а.с.83-85, 197-199)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2013 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Банк Форум" відхилено, рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 червня 2013 року залишено без змін. (т.1 а.с.86-88, 200-202)

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2013 року у справі №2604/29397/12 встановлено наступне:

«… 08 листопада 2007 року між АКБ "Форум", правонаступником якого є ПАТ "Банк Форум", та відповідачем-1 ОСОБА_4 був укладений Кредитний договір № 0426/07/01-СL (а.с. 5-8), відповідно до умов якого (п. 1 Кредитного договору) банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 70 000,00 доларів США.

Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору кредитні кошти надаються строком по 08 листопада 2012 року.

Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору за користування коштами встановлюється плата в розмірі 13 процентів річних.

Відповідно до п. 3.2.6 Кредитного договору банк має право стягувати з позичальника неустойку, штраф, пеню за невиконання чи неналежне виконання умов цього договору.

Відповідно до п. 3.3.2 Кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредитні кошти, згідно з п. 2.3 цього договору. Не пізніше строку, визначеного п. 1.2 цього договору, повернути банку всю суму наданих кредитних коштів, сплачувати проценти за користування кредитними коштами.

Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку і вигляді пені у розмірі 0,2 процентів за кожний день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів. Сплата пені не звільняє позичальника від сплати процентів за користування кредитними коштами до моменту фактичного погашення заборгованості.

Свої зобов`язання за Кредитним договором позивач виконав у повному обсязі, надавши грошові кошти згідно заяв позичальника в межах передбаченого умовами Кредитного договору і додаткових угод ліміту кредитування.

Натомість, доказів щодо своєчасного повернення отриманих грошових коштів, сплати процентів за користування ними відповідач-1 суду не надав.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості убачається, що позичальник регулярного щомісячного погашення частини кредиту та відсотків за користування кредитними коштами не здійснював, внаслідок чого утворилася заборгованість як по тілу кредиту, так і по процентам.

Заборгованість за Кредитним договором, згідно наявних в матеріалах справи розрахунків, станом на 28 листопада 2012р. становить 84 142,29 доларів США, що еквівалентно сумі 672 549,32 грн.

Крім того, згідно умов договору, банком нарахована пеня в розмірі 9 953,16 доларів США, що еквівалентно сумі 79 555,61 грн. (а.с. 11-12).

У забезпеченням виконання ОСОБА_4 зобов`язань, передбачених Кредитним договором, є порука відповідача-2 ОСОБА_1 згідно з Договором поруки від 08 листопада 2007 року (а.с.10).

Відповідно до п. 1.1 Договору поруки, поручитель поручився перед кредитором за виконання ОСОБА_4 , зобов`язань за Кредитним договором № 0426/07/01- СL від 08.11.2007 року, який було укладено між кредитором та боржником, у повному обсязі.

Відповідно до п. 2.1 Договору поруки поручитель зобов`язується в разі невиконання та/або порушення боржником своїх зобов`язань перед кредитором погасити, заборгованість по кредитному договору, а саме: суму кредиту, нараховані проценти по кредиту, відсотки по простроченій позиці (штраф, пеня) та інші платежі, передбачені кредитним договором.

Відповідно до п. 3.1 Договору поруки у випадку невиконання зобов`язань по кредитному договору та цьому договору боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до п. 3.2 Договору поруки у разі невиконання поручителем своїх зобов`язань за цим договором, останній сплачує кредитору пеню за кожний день прострочення виконання зобов`язань, яка обчислюється в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період за який проводитися стягнення від суми невиконаного зобов`язання.»

Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року у справі №369/12902/19 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5 , скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2022 року і ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Визнано зобов`язання, що виникли на підставі Кредитного договору №0426/07/01-CL, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Форум» та ОСОБА_4 припиненим з 27.03.2018 року. (т.1 а.с.103-109, 217-224)

Цією постановою встановлено наступне:

«Судом першої інстанції встановлено, що 08 листопада 2007 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №0426/07/01-CL, згідно якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 70000 доларів США, строком по 08 листопада 2012 року, під 13% річних.

08 листопада 2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , які є майновими поручителями за ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та АКБ «Форум» був укладений договір іпотеки щодо забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №0426/07/01-CL від 08 листопада 2007 року, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 43,60 кв.м., житловою площею 27,90 кв.м.

19 червня 2013 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист по справі №2604/29397/12 про стягнення солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором №0426/07/01-CL від 08 листопада 2007 року у розмірі 84142 доларів США 29 центів, що згідно курсу НБУ станом на 28 листопада 2012 року становить 672549,32 грн. та пеню у розмірі 3306,66 грн.

22 січня 2018 року між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_3 був укладений договір №954-Ф про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, згідно якого ОСОБА_3 передано права вимоги до позичальників, іпотекодавців та поручителів (зокрема, до позивачів) за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом №UA-EA-2017-12-21-000292-b від 28 грудня 2017 року.

Згідно Інформаційної довідки №175610743 від 30 липня 2019 року вказано, що 27 березня 2018 року за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки №7463 від 08 листопада 2007 року, виданого ПН КМНО Колєсник С.А., договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 08 листопада 2007 року, посвідченого ПН КМНО Колєсник С.А., за реєстровим №7463, №11-58, виданого 22 січня 2018 року П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою, державний нотаріус Мазур О.Ю., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 40397595 від 30 березня 2018 року, 10:25:04.

10 вересня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 43,60 кв.м., житловою площею 27,90 кв.м.

У Інформаційній довідці №175610743 від 30 липня 2019 року вказано, що 10 вересня 2018 року за ОСОБА_6 , зареєстровано право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу №11-530, виданого П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою, державний нотаріус Коберська О.Ю., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42916088 від 10 вересня 2018 року 11:43:33.»

«Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає принципу юридичної визначеності, оскільки ігнорує чітко закріплену ЗУ «Про іпотеку» процедуру, відповідно до якої основне зобов`язання припиняється внаслідок передачі предмета іпотеки в порядку позасудового врегулювання.

Внаслідок ігнорування цієї процедури, було порушене право позивачів на мирне володіння майном, гарантоване Конвенцією та нормами національного законодавства.»

Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2023 року у справі №755/19631/21 частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 302,70 грн. та ухвалено в цій частині нове судове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , відмовлено.(т.1 а.с.132-146, т.2 а.с.1-15)

Цією постановою, серед іншого, встановлено наступне:

«На підставі виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва №2604/29397/12 від 19 червня 2013 року було відкрито виконавче провадження НОМЕР_4, в межах якого на прилюдних торгах була реалізована квартира АДРЕСА_1 .

Дана квартира належала на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджено договором купівлі-продажу від 25 лютого 2010 року. Право власності зареєстровано в державних органах в березні 2010 року.

30 квітня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В. видано на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Не погодившись із діями виконавця, ОСОБА_1 оскаржила їх в судовому порядку пославшись на те, що порушено порядок проведення оцінки майна, яке передається на торги; порушено житлові права її онуків, так як вказана квартира була передана виконавцем на торги за відсутності дозволу органу опіки і піклування на реалізацію житлової нерухомості, право на користування якою мають її онуки.

За результатами розгляду скарги (справа № 755/12052/19) Дніпровський районний суд м. Києва 14 лютого 2020 року ухвалив судове рішення, яким задовольнив вимоги частково, визнав неправомірними дії державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про передачу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , на реалізацію з прилюдних торгів ДП «Сетам». В іншій частині відмовив.

15 вересня 2020 року Київський апеляційний суд ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2020 року скасував та ухвалив нове рішення, яким відмовив в задоволенні скарги.

26 жовтня 2021 року Верховний Суд розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 та виніс постанову, якою скасував постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року, змінивши мотивувальну частину ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2020 року, виклавши її в редакції постанови.

У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що державний виконавець не виконав належним чином вимог частини 1 статті 18, частини 5 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», абзацу першого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації майна, тому його відповідні дії не відповідають вимогам закону - є неправомірними, оскільки руйнують визначений порядок дій, який має забезпечити дотримання прав сторін виконавчого провадження, зокрема, щодо перегляду результатів оцінки вартості арештованого майна. В той же час, Верховний Суд вказав, що чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні діти, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.»

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року у справі №2604/29397/12 частково задоволено заяву ОСОБА_4 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби в місті Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Корольов Михайло Андрійович, про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнення безпідставно набутого стягувачем майна, виконавчий лист № 2604/29397/12, виданий Дніпровським районним судом міста Києва 19 червня 2013 року про солідарне стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» заборгованості за кредитним договором від 08 листопада 2007 року № 0426/07/01-CL у розмірі 84 142 доларів США 29 центів, що згідно курсу Національного Банку України станом на 28 листопада 2012 року становить 672 549,32 грн та пені у розмірі 3 306,66 грн, щодо боржника ОСОБА_4 - визнано таким, що не підлягає виконанню. В іншій частині заяви відмовлено. (т.1 а.с.122-130)

З матеріалів справи вбачається, що 13 лютого 2020 року відбулись електронні торги (протокол №465712) з реалізації двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , за ціною продажу: 594 300,00 грн (т.1 а.с.230-231), яка належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 лютого 2010 року (т.1 а.с.225-226).

Вказана квартира була реалізована на підставі виконавчого листа №2604/29397/12, виданого 19 червня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва (т.1 а.с.228-229) в межах виконавчого провадження НОМЕР_4 (т.1 а.с.232).

30 квітня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, складеного 25 березня 2020 року головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Єзерською А.М., ВП НОМЕР_4 видано свідоцтво, яким посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 44,10 кв.м, яке придбане ОСОБА_2 за 594 300,00 грн, що раніше належало ОСОБА_1 (т.1 а.с.232)

Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Предметом позову в цій справі є, зокрема, визнання електронних торгів недійсними.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно з частинами першою, другою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна.

Відповідно до вищенаведених правових норм виконавець здійснює підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими виконавчою службою укладається відповідний договір.

Згідно з пунктом 1 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, в редакції, чинній на час проведення електронних торгів, електронні торги - продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 (провадження №12-35гс21) дійшла висновку про те, що, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, проведення процедури прилюдних торгів є правочином.

Такий висновок узгоджується з нормами статей 650, 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах, публічних торгах та визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19) зазначено, що відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі-продажу і така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених частинами першою-третьою та частинами п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина перша статті 215 цього Кодексу). Для застосування наслідків недотримання вказаних вимог, при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

Тобто, для визнання судом торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання торгів недійсними (порушення правил проведення торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду (див. пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 554/154/22 (провадження № 14-24цс24)).

Відповідно до ч.1 ст. 650 ЦК України, в редакції, чинній на час проведення електронних торгів, особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст. 655 ЦК України).

Згідно з ч.4 ст. 656 ЦК України, в редакції, чинній на час проведення електронних торгів, до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті, такий правочин може визнаватися недійсним в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою та частинами п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина перша статті 215 цього Кодексу).

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Ураховуючи, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених частинами першою-третьою та частинами п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина перша статті 215 ЦК України).

Судом установлено, що 08 листопада 2007 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №0426/07/01-CL, згідно якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 70000 доларів США, строком по 08 листопада 2012 року, під 13% річних (т.1 а.с.185-191), виконання зобов`язань за яким були забезпечені порукою ОСОБА_1 за договором поруки від 08 листопада 2007 року (т.1 а.с. 192).

Крім того, в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №0426/07/01-CL від 08 листопада 2007 року, цього ж числа між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , які є майновими поручителями за ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та АКБ «Форум» був укладений договір іпотеки, предметом іпотеки за яким була квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 43,60 кв.м., житловою площею 27,90 кв.м. (т.1 а.с.208-211)

22 січня 2018 року між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_3 був укладений договір №954-Ф про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, згідно якого ОСОБА_3 передано права вимоги до позичальників, іпотекодавців та поручителів (зокрема, до позивачів) за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом №UA-EA-2017-12-21-000292-b від 28 грудня 2017 року.

27 березня 2018 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки №7463 від 08 листопада 2007 року, виданого ПН КМНО Колєсник С.А., договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 08 листопада 2007 року, посвідченого ПН КМНО Колєсник С.А., за реєстровим №7463, №11-58, виданого 22 січня 2018 року П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою, державний нотаріус Мазур О.Ю. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 40397595 від 30 березня 2018 року, 10:25:04). (т.1 а.с.212-216)

Не зважаючи на це, в межах виконавчого провадження НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа №2604/29397/12, виданого 19 червня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва, 13 лютого 2020 року на електронних торгах відбулась реалізація квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 лютого 2010 року.

Згідно з ч.1 ст.13 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.36. Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Наведена норма прав передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечене іпотечним договором.

Тобто частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 337/7391/13-ц, від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16, від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17.

Таким чином, у разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання боржника - фізичної особи припиняється, оскільки за змістом положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» усі наступні вимоги кредитора - іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2021 року (справа № 814/775/20).

Таким чином, зобов`язання за кредитним договором №0426/07/01-CL від 08 листопада 2007 року припинились 27 березня 2018 року внаслідок завершення позасудового врегулювання на підставі положень Закону України «Про іпотеку». А Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року у справі №369/12902/19 лише підтверджено факт припинення зобов`язань за кредитним договором у відповідну дату.

Отже на оспорюваних електронних торгах відбулась реалізація квартири позивача на виконання зобов`язань, які припинились майже за два роки до цього, чим було порушено право позивача на мирне володіння майном, гарантоване Конвенцією та нормами національного законодавства, що є визначеною законом підставою для визнання електронних торгів недійсними з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених частиною першою статті 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Таким чином, в силу саттей 203, 215 ЦПК України вбачається підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсними електронних торгів.

Крім того, за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця, Дніпровський районний суд міста Києва 14 лютого 2020 року (справа №755/12052/19) постановив ухвалу, якою задовольнив вимоги частково, визнав неправомірними дії державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про передачу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , на реалізацію з прилюдних торгів ДП «Сетам». В іншій частині відмовив.

Постановою Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року змінено мотивувальну частину ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року, виклавши її в редакції постанови. У цій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що державний виконавець не виконав належним чином вимог частини 1 статті 18, частини 5 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», абзацу першого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації майна, тому його відповідні дії не відповідають вимогам закону - є неправомірними, оскільки руйнують визначений порядок дій, який має забезпечити дотримання прав сторін виконавчого провадження, зокрема, щодо перегляду результатів оцінки вартості арештованого майна.

Що стосується позовних вимог про витребування майна, суд зазначає наступне.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

В даній справі судом установлено, що майно набуто ОСОБА_2 на електронних торгах, вказані електронні торги проводились на примусове виконання виконавчого листа №2604/29397/12, виданого 19 червня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва на виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором №0426/07/01-CL від 08 листопада 2007 року.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів (див. постанови від 5 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (пункти 40-41), від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 56)).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який надалі було підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі №522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц (провадження № 61-32603св18), від 23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18 (провадження № 61-1287св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 295/3225/17 (провадження № 61-14765св20), від 07 травня 2022 року у справі № 640/14276/17 (провадження № 61-14677св21).

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що спірна квартира вибула з володіння позивача та була реалізована на електронних торгах, які рішенням у цій справі визнані недійсними, тому у розумінні положень ст. 388 ЦК України спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза її волею.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)).

Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).

Отже, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.46), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі №233/4365/18 вказано, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо.

Надаючи оцінку добросовісності покупця майна на електронних торгах - ОСОБА_2 суд відзначає наступне.

Ухвалою Дніпровського районного суду від 05 грудня 2018 року заяву ОСОБА_4 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Корольов М.А., Дніпровський ВДВС у місті Києві, задоволено повністю, зупинено стягнення у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_5, відкритому на підставі виконавчого листа № 2604/29397/12, виданого 19 червня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 12 лютого 2019 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва скасовано та направлено справу для продовження розгляду до Дніпровського районного суду міста Києва.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року зупинено стягнення у виконавчому провадженні ВП № 2604/29397/12, виданого 19 червня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва.

27 лютого 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва заяву ОСОБА_4 , за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Корольов М.А., Дніпровський ВДВС у м. Києві, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, задоволено повністю. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист (справа № 2604/29397/12, провадження № 2/755/607/13), виданий Дніпровським районним судом міста Києва 19 червня 2013 року про солідарне стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості за кредитним договором від 08 листопада 2007 року № 0426/07/01-CL у розмірі 84 142 доларів США 29 центів, що згідно курсу Національного Банку України станом на 28 листопада 2012 року складає 672 549,32 грн та пені у розмірі 3 306,66 грн, щодо боржника ОСОБА_4 .

Також ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 березня 2019 року заяву ОСОБА_4 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Корольов М.А., Дніпровський ВДВС у місті Києві, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, залишено без розгляду на підставі заяви ОСОБА_4 .

Постановою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_4 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Корольов М.А., Дніпровський ВДВС у місті Києві, про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню - відмовлено.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 червня 2019 року задоволено подання Заступника начальника Дніпровського ВДВС у м. Києві Лагоцької В.Ф., за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про примусове проникнення до житла боржника.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 червня 2019 року у задоволенні подання Заступника начальника Дніпровського ВДВС у м. Києві Лагоцької В.Ф., за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документу - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року у справі №369/12902/19 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5 , скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2022 року і ухвалено по справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Визнано зобов`язання, що виникли на підставі кредитного договору №0426/07/01-CL, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Форум» та ОСОБА_4 припиненим з 27.03.2018 року.

При цьому провадження у справі №369/12902/19 відкрито ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2019 року.

04 жовтня 2019 року та 04 листопада 2019 року та 13 лютого 2020 року ухвалами Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі №369/12902/19 відмовлено в забезпеченні позову.

Зі змісту цих ухвал убачається, що позивач просив забезпечити позов шляхом заборони вчиняти дії щодо реалізації квартири.

Таким чином на момент проведення електронних торгів, у державному реєстрі судових рішень були оприлюднені численні судові рішення, а тому відповідач ОСОБА_2 мав можливість та міг дізнатись про наявність судового спору щодо припинення зобов`язань за кредитним договором, виконавчий документ про стягнення заборгованості за яким виконувався шляхом передачі спірної квартири на реалізацію.

Отже, з огляду на наявність судового спору, відповідач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна на електронних торгах та перед купівлею квартири мав можливість дізнатись по судовий спір щодо придбаного майна з відповідних реєстрів, сайту судової влади та шляхом звернення до державного виконавця.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.

Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол) та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.

У статті 1 Першого протоколу містяться три норми: 1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; 2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; 3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

ЄСПЛ наголошує на тому, що зазначені норми не є окремими, а друга і третя норми стосуються лише конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном.

Зокрема, втручання у здійснення права на мирне володіння майном у розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу також повинно переслідувати мету в суспільному інтересі [рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine)].

Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden»).

Щодо першого припису ЄСПЛ у пунктах 63, 64 рішення у справі «Маркс проти Белгії» (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає «необхідність» відповідного закону, а наявність «спільного інтересу» може спонукати державу до «здійснення контролю за використанням власності», включаючи розпорядження та спадкування.

ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine].

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії (що мають оцінюватися у сукупності), як: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.

Контроль за дотриманням конвенційних гарантій здійснюється ЄСПЛ, який застосовує норми Конвенції відповідно до базових принципів (методів) тлумачення, до яких відносять «принцип автономного тлумачення понять», «принцип еволюційного (динамічного) тлумачення», «принцип європейського консенсусу», «принцип розсуду держави», «принцип ефективного тлумачення» та «принцип пропорційності та балансу інтересів».

Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ.

Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire V. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування - прояв свавілля держави.

У цьому рішенні ЄСПЛ вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права людини без нагальної на те потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.

Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.

ЄСПЛ вказав на необхідність перевіряти передбачення обмеження прав людини у національному законі, визначати наявність обставини для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність.

Обмеження прав має передбачатись національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження.

Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатись у законі, а зміст закону повинен бути доведений до відома громадян.

Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного.

Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи.

Втручання у права має відповідати вимогам співмірності. Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним.

Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.

Таким чином, можна зазначити, що лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.

Так, законність втручання в цій справі обумовлена тим, що право власності є конституційним правом особи, передбаченим статтею 41 Конституції України, воно є непорушним та набувається в порядку, визначеному законом. Законний власник не втрачає право власності на належне йому майно, якщо воно вибуває з його володіння без належної на те законної підстави чи не з його волі, тому таке право підлягає захисту.

Легітимною метою (виправданістю втручання загальним інтересом) є необхідність захисту гарантованого Конституцією України права законного володільця, майно якого вибуло з його володіння без відповідної на те правової підстави чи не з його волі.

Що стосується принципу пропорційності, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) відзначає, що: 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна.

Враховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення власниці - позивача у справі ОСОБА_1 , шляхом реалізації на електронних торгах у той час, як зобов`язання за кредитним договором вже були припинені на підставі положень Закону України «Про іпотеку», витребування такого майна на користь законного власника від набувача - ОСОБА_2 є пропорційним втручанням у право власності останнього, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Отже, позовні вимоги про витребування квартири, в порядку визначеному ч.1 ст. 388 ЦК України, також підлягають задоволенню.

Що стосується доводів відповідача ОСОБА_2 по те, що повернення безпідставно стягнутого майна за виконавчим листом, що не підлягає виконанню здійснюється в порядку частини четвертої статті 432 ЦПК України, що є спеціальною нормою щодо стягнення на користь боржника безпідставно одержаного стягувачем за виконавчим документом, який визнано судом таким що не підлягає виконанню, суд вважає ці доводи неспроможними, оскільки за матеріалами справи вбачається, що спірна квартира в межах виконавчого провадження не передавалась стягувачу ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу, а обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є належним та ефективним.

Щодо інших доводів учасників справи, викладених у заявах по суті справи та усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року (заява №63566/00) «Пронін проти України» (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державного підприємства «СЕТАМ», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання електронних торгів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідачів ОСОБА_2 , Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державного підприємства «СЕТАМ» на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору по 4 468,05 грн з кожного відповідача

На підставі викладеного, керуючись статтями 11-16, 203, 215, 328, 330, 387, 388, 650, 655, 656 Цивільного кодексу України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про виконавче провадження, статтями 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 209, 229, 259, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 ), Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (ЄДРПОУ: 3501160, місцезнаходження: м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, буд. 15), Державного підприємства «СЕТАМ» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Стрілецька, буд. 4/6), третя особа - ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_7 ), про визнання електронних торгів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Визнати недійсними електронні торги з примусової реалізації квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), результати яких були оформлені протоколом № 465712 від 13 лютого 2020 року.

Витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державного підприємства «СЕТАМ» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору по 4 468,05 грн з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення суду складено 23 травня 2025 року.

Суддя: