ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року

м. Київ

справа № 204/1212/21

провадження № 61-3998св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року під головуванням судді Батрин О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року у складі колегії суддів Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Ящук Т. І.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом про захист прав споживачів шляхом стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що уклав з ПАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», договори банківського вкладу, а саме:

1) договір № SАMDN5352 від 18 липня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 29 757,39 євро, рахунок для зарахування вкладу № НОМЕР_1, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_1, ставка - 7,5% річних, строк 366 днів до 18 липня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

2) договір № SАMDN5381 від 18 липня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 35 014,38 євро, рахунок для зарахування вкладу № НОМЕР_2, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_2, ставка - 7,5% річних, строк 366 днів до 18 липня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

3) договір № SАMDN3435 від 24 липня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 40 263,02 євро, рахунок для зарахування вкладу № НОМЕР_3, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_3, ставка - 7,5% річних, строк 366 днів до 24 липня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

4) договір № SАMDN3590 від 24 липня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 27 811,68 євро, рахунок для зарахування вкладу № НОМЕР_4, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_4, ставка - 7,5% річних, строк 366 днів до 24 липня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

5) договір № SАMDN2901 від 28 серпня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 24 135,05 євро, рахунок для зарахування вкладу № НОМЕР_5, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_5, ставка - 7 % річних, строк 366 днів до 28 серпня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

6) договір № SАMDN2992 від 28 серпня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 24 457,73 євро, рахунок для зарахування вкладу № НОМЕР_6, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_6, ставка - 7% річних, строк 366 днів до 28 серпня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

7) договір № SАMDN7561 від 04 вересня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 30 203,84 євро, рахунок для зарахування вкладу № НОМЕР_7, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_7, ставка - 7% річних, строк 366 днів до 04 вересня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

8) договір № SАMDN7728 від 04 вересня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 30 203,84 євро, рахунок для зарахування вкладу № НОМЕР_8, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_8, ставка - 7% річних, строк 366 днів до 04 вересня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

9) договір № SAMDN2579 від 07 жовтня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 50 000 дол. США, рахунок для зарахування вкладу № НОМЕР_9, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_9, ставка - 7,5% річних, строк 366 днів до 07 жовтня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

10)договір №SAMDN2681 від 07 жовтня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 20 381,50 дол. США, рахунок для зарахування вкладу № НОМЕР_10, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_10, ставка - 7,5% річних, строк 366 днів до 07 жовтня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

11)договір № SAMDN8991 від 23 жовтня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 28 535,03 дол. США, рахунок для зарахування вкладу № НОМЕР_11, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_11, ставка - 8,5% річних, строк 366 днів до 23 жовтня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

12)договір № SAMDN0515 від 06 листопада 2013 року (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 36 223,27 дол. США, рахунок для зарахування вкладу № НОМЕР_12, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_12, ставка - 8,5% річних, строк 366 днів до 06 листопада 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

13)договір № SAMDN0060 від 06 листопада 2013 року (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 50 000 дол. США, рахунок для зарахування вкладу № НОМЕР_13, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_13, ставка - 8,5% річних, строк 366 днів до 06 листопада 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

14)договір № SAMDNWFD000 від 09 грудня 2013 року (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 41 999,00 дол. США, рахунок для зарахування вкладу № НОМЕР_14, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_14, ставка - 10% річних, строк 366 днів до 09 грудня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць.

Позивач зазначав, що на виконання умов вищезазначених договорів він вніс на депозитні рахунки ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в євро та дол. США в сумах, зазначених у договорах, а банк зобов`язався виплатити йому суми вкладів та проценти за ними на умовах та у порядку, встановлених договорами. Внесення грошових коштів на передбачені договорами відповідні рахунки підтверджуються довідками про наявність у нього відповідних рахунків в АТ КБ «Приватбанк» станом на 01 жовтня 2013 року та 03 лютого 2014 року.

Позивач посилався на те, що згідно з пунктами 9, 13 договорів він має право вимагати дострокового розірвання договору з виплатою вкладу в повному обсязі з урахуванням нарахованих процентів за кожний повний строк вкладу, у зв`язку з чим 18 травня 2018 року він подав до банку заяви про розірвання депозитних договорів та виплату належних йому сум банківських вкладів, однак зазначені заяви відповідачем задоволено не було, кошти не повернуті.

Позивач зазначав, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року у справі № 757/34710/18-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладів з нарахованими відсотками у розмірі 331 388,47 євро та 308 363,05 дол. США, 3% річних у розмірі 73 847,66 грн, пеню у розмірі 4 222,76 грн без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку, з яких:

- за договором № SАMDN5352 від 18 липня 2013 року суму вкладу в розмірі 29 757,39 євро, відсотки у розмірі 11 100,73 євро, 3% річних у розмірі 5 076,37 грн, пеню у розмірі 277,03 грн;

- за договором № SАMDN5381 від 18 липня 2013 року суму вкладу у розмірі 35 014,38 євро, відсотки у розмірі 13 059,91 євро, 3% річних у розмірі 5 972,87 грн, пеню у розмірі 326,08 грн;

- за договором № SАMDN3435 від 24 липня 2013 року суму вкладу у розмірі 40 263,02 євро, відсотки у розмірі 15 012,9 євро, 3% річних 6 867,83 грн, пеню у розмірі 375,14 грн;

- за договором № SАMDN3590 від 24 липня 2013 року суму вкладу у розмірі 27 811,68 євро, відсотки у розмірі 10 370,16 євро, 3% річних у розмірі 4 743,80 грн, пеню у розмірі 259,14 грн;

- за договором № SАMDN2901 від 28 серпня 2013 року суму вкладу у розмірі 24 135,05 євро, відсотки у розмірі 8 858,57 євро, 3% річних у розмірі 4 099,35 грн, пеню у розмірі 209,78 грн;

- за договором № SАMDN2992 від 28 серпня 2013 року суму вкладу у розмірі 24 457,73 євро, відсотки у розмірі 8 977,01 євро, 3% річних у розмірі 4 153,95 грн, пеню у розмірі 212,56 грн;

- за договором № SАMDN7561 від 04 вересня 2013 року суму вкладу у розмірі 30 203,84 євро, відсотки у розмірі 11 081,13 євро, 3% річних у розмірі 5 129,43 грн, пеню у розмірі 262,53 грн;

- за договором № SАMDN7728 від 04 вересня 2013 року суму вкладу у розмірі 30 203,84 євро, відсотки у розмірі 11 081,13 євро, 3% річних у розмірі 5 129,43 грн, пеню у розмірі 262,53 грн;

- за договором № SAMDN2579 від 07 жовтня 2013 року суму вкладу у розмірі 50 000 дол. США, відсотки у розмірі 16 153,42 дол. США, 3% річних у розмірі 7 009,77 грн, пеню у розмірі 397,28 грн;

- за договором № SAMDN2681 від 07 жовтня 2013 року суму вкладу у розмірі 20 381,50 дол. США, відсотки у розмірі 6 584,62 дол. США, 3% річних у розмірі 2 857,27 грн, пеню у розмірі 162,007 грн;

- за договором № SAMDN8991 від 23 жовтня 2013 року суму вкладу у розмірі 28 535,03 дол. США, відсотки у розмірі 10 393,46 дол. США, 3% річних у розмірі 4 124,88 грн, пеню у розмірі 257,05 грн;

- за договором № SAMDN0515 від 06 листопада 2013 року суму вкладу у розмірі 36 223,27 дол. США, відсотки у розмірі 13 136,14 дол. США, 3% річних у розмірі 5 230,16 грн, пеню у розмірі 326,24 грн;

- за договором № SAMDN0060 від 06 листопада 2013 року суму вкладу у розмірі 50 000 дол. США, відсотки у розмірі 18 132,18 дол. США, 3% річних у розмірі 7 219,45 грн, пеню у розмірі 450,43 грн;

- за договором № SAMDNWFD000 від 09 грудня 2013 року суму вкладу у розмірі 41 999 дол. США, відсотки у розмірі 16 824,43 дол. США, у розмірі 6 233,10 грн, пеню у розмірі 444,90 грн.

Позивач зазначав, що банк в добровільному порядку вказане рішення суду не виконав, у зв`язку з чим він був вимушений звернутися до Державної виконавчої служби і тільки 17 червня 2020 року присуджені кошти були йому виплачені, що підтверджується випискою з його рахунку.

Позивач посилався на те, що 25 квітня 2017 року Комітетом управління активами і пасивами ПАТ КБ «ПриватБанк» змінена відсоткова ставка за депозитами фізичних осіб в національній та іноземній валюті, а саме встановлено з 04 травня 2017 року процентну ставку за знову укладеними та пролонгованими вкладами фізичних осіб у розмірі 0,01%. Вважав, що відповідно до умов пунктів 2, 3 вищезазначених договорів та статей 1058, 1061 ЦК України ПАТ КБ «ПриватБанк» окрім суми вкладів зобов`язане йому виплатити нараховані на вклади проценти за період з 22 травня 2018 до 17 червня 2020 року, загальна сума яких складає 50,22 євро та 47,16 дол. США.

Позивач вважав, що крім виконання своїх грошових зобов`язань за договорами банківського вкладу АТ КБ «ПриватБанк», в якості міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, яка передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, зобов`язаний сплатити на його користь 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, тобто з 10 липня 2018 року - дня, наступного за днем коли він звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, до дня фактичної виплати суми банківських вкладів (депозитів) та нарахованих за ними процентів - 17 червня 2020 року. Загальна сума 3% річних становить 19 314,14 євро та 17 972,04 дол. США відповідно.

Також позивач посилався на наявність підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних ним коштів, оскільки відмова банку своєчасно видати вкладнику належні йому кошти, а в подальшому виконати рішення суду, свідчила про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних ним коштів за кожен день прострочення до дня фактичної видачі. Розмір пені за 954 днів склав 6 500 712,46 дол. США та 6 921 659,13 євро, однак з урахуванням практики Верховного Суду, позивач не заперечував проти стягнення відсотків у межах суми вкладів, зокрема 241 846,83 євро та 227 138,80 дол. США відповідно.

Враховуючи зазначені обставини, позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк»:

- суму процентів за договорами банківського вкладу від 18 липня 2013 року № SАMDN5352; від 18 липня 2013 року № SАMDN5381, від 24 липня 2013 року № SАMDN3435, від 24 липня 2013 року № SАMDN3590, від 28 серпня 2013 року № SАMDN2901, від 28 серпня 2013 року №SАMDN2992, від 04 вересня 2013 року № SАMDN7561 у загальному розмірі 50,22 Євро та за договорами банківського вкладу від 04 вересня 2013 року № SАMDN7728, від 07 жовтня 2013 року № SAMDN2579, від 07 жовтня 2013 року №SAMDN2681, від 23 жовтня 2013 року №SAMDN8991, від 06 листопада 2013 року № SAMDN0515, від 06 листопада 2013 року № SAMDN0060, від 09 грудня 2013 року № SAMDNWFD000 у загальному розмірі 47,16 дол. США;

- 3% річних, нарахованих на заборгованість за договорами банківського вкладу: від 18 липня 2013 року № SАMDN5352; від 18 липня 2013 року № SАMDN5381, від 24 липня 2013 року № SАMDN3435, від 24 липня 2013 року № SАMDN3590, від 28 серпня 2013 року № SАMDN2901, від 28 серпня 2013 року № SАMDN2992, від 04 вересня 2013 року № SАMDN7561 у загальному розмірі 19 314,14 Євро та за договорами банківського вкладу: від 04 вересня 2013 року № SАMDN7728, від 07 жовтня 2013 року № SAMDN2579, від 07 жовтня 2013 року № SAMDN2681, від 23 жовтня 2013 року № SAMDN8991, від 06 листопада 2013 року № SAMDN0515, від 06 листопада 2013 року № SAMDN0060, від 09 грудня 2013 року № SAMDNWFD000 у загальному розмірі 17 972,04 дол. США;

- 3% від суми утриманих банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної виплати за договорами банківського вкладу від 18 липня 2013 року № SАMDN5352; від 18 липня 2013 року № SАMDN5381, від 24 липня 2013 року № SАMDN3435, від 24 липня 2013 року № SАMDN3590, від 28 серпня 2013 року № SАMDN2901, від 28 серпня 2013 року № SАMDN2992, від 04 вересня 2013 року № SАMDN7561 у загальному розмірі 241 846,83 Євро та за договорами банківського вкладу від 04 вересня 2013 року № SАMDN7728, від 07 жовтня 2013 року № SAMDN2579, від 07 жовтня 2013 року № SAMDN2681, від 23 жовтня 2013 року № SAMDN8991, від 06 листопада 2013 року № SAMDN0515, від 06 листопада 2013 року № SAMDN0060, від 09 грудня 2013 року № SAMDNWFD000 у загальному розмірі 227 138,80 дол. США.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Печерський районний суд міста Києва рішенням від 26 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року, задовольнив позовні вимоги частково.

Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3% річних:

- за договорами від 18 липня 2013 року № SАMDN5352, від 18 липня 2013 року № SАMDN5381, від 24 липня 2013 року № SАMDN3435, від 24 липня 2013 року № SАMDN3590, від 28 серпня 2013 року № SАMDN2901, від 28 серпня 2013 року № SАMDN2992, від 04 вересня 2013 року № SАMDN7561 за період з 10 липня 2018 року до 17 червня 2020 року у загальному розмірі 19 314,14 євро без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку;

- за договорами від 04 вересня 2013 року № SАMDN7728, від 07 жовтня 2013 року №SAMDN2579, від 07 жовтня 2013 року № SAMDN2681, від 23 жовтня 2013 року № SAMDN8991, від 06 листопада 2013 року № SAMDN0515, від 06 листопада 2013 року № SAMDN0060, від 09 грудня 2013 року № SAMDNWFD000 за період з 10 липня 2018 року до 17 червня 2020 року у загальному розмірі 17 972,04 дол. США без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

У задоволенні інших позовних вимог відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

18 березня 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року, в якій просить суд скасувати судові рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норму права без врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18, від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19, від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 22 липня 2021 року у справі № 910/18389/20, від 17 серпня 2021 року у справі № 910/19210/15, від 28 вересня 2021 року у справі № 902/743/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20, від 26 квітня 2022 року у справі № 712/9611/19.

Заявник вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували того, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у спірних відносинах, оскільки боржник у депозитних зобов`язаннях був замінений на ТОВ «ФК «Фінілон» передання повноважень на підставі відповідного правочину. Суди не звернули увагу на мовчазну згоду кредитора на заміну боржника у зобов`язанні. Також на переконання заявника суди протиправно розглянули спір по суті, залишивши поза увагою зміну позивачем предмета та підстав позову шляхом подання заяви про збільшення позовних вимог.

Отже, судові рішення оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

Правом на подання відзиву на касаційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 27 червня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Уманського міськрайонного суду Черкаської області.

08 липня 2024 року цивільну справу № 705/4155/19 передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали такі договори банківського вкладу (депозиту):

1) 18 липня 2013 року договір № SАMDN5352 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 29 757,39 євро, ставка - 7,5% річних, строк 366 днів до 18 липня 2014 року включно з автоматичним продовженням;

2) 18 липня 2013 року - договір № SАMDN5381 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 35 014,38 євро, ставка - 7,5% річних, строк 366 днів до 18 липня 2014 року включно з автоматичним продовженням;

3) 24 липня 2013 року договір № SАMDN3435 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 40 263,02 євро, ставка - 7,5% річних, строк 366 днів до 24 липня 2014 року включно з автоматичним продовженням;

4) 24 липня 2013 року договір № SАMDN3590 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 27 811,68 євро, ставка - 7,5% річних, строк 366 днів до 24 липня 2014 року включно з автоматичним продовженням;

5) 28 серпня 2013 року договір № SАMDN2901 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 24 135,05 євро, ставка - 7 % річних, строк 366 днів до 28 серпня 2014 року включно з автоматичним продовженням;

6) 28 серпня 2013 року договір № SАMDN2992 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 24 457,73 євро, ставка - 7% річних, строк 366 днів до 28 серпня 2014 року включно з автоматичним продовженням;

7) 04 вересня 2013 року договір № SАMDN7561 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 30 203,84 євро, ставка - 7% річних, строк 366 днів до 04 вересня 2014 року включно з автоматичним продовженням;

8) 04 вересня 2013 року договір № SАMDN7728 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 30 203,84 євро, ставка - 7% річних, строк 366 днів до 04вересня 2014 року включно з автоматичним продовженням;

9) 07 жовтня 2013 року договір № SAMDN2579 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 50 000 дол. США, ставка - 7,5% річних, строк 366 днів до 07 жовтня 2014 року включно з автоматичним продовженням;

10)07 жовтня 2013 року договір № SAMDN2681 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 20 381,50 дол. США, ставка - 7,5% річних, строк 366 днів до 07 жовтня 2014 року включно з автоматичним продовженням;

11)23 жовтня 2013 року договір №SAMDN8991 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 28 535,03 дол. США, ставка - 8,5% річних, строк 366 днів до 23 жовтня 2014 року включно з автоматичним продовженням;

12)06 листопада 2013 року договір № SAMDN0515 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 36 223,27 дол. США, ставка - 8,5% річних, строк 366 днів до 06 листопада 2014 року включно з автоматичним продовженням;

13)06 листопада 2013 року договір № SAMDN0060 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 50 000 дол. США, ставка - 8,5% річних, строк 366 днів до 06 листопада 2014 року включно з автоматичним продовженням;

14)09 грудня 2013 року договір № SAMDNWFD000 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 41 999,00 дол. США, ставка - 10% річних, строк 366 днів до 09 грудня 2014 року включно з автоматичним продовженням.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1

- за договором № SАMDN5352 від 18 липня 2013 року суму вкладу в розмірі 29 757,39 євро, відсотки у розмірі 11 100,73 євро, 3% річних у розмірі 5 076,37 грн, пеню у розмірі 277,03 грн;

- за договором № SАMDN5381 від 18 липня 2013 року суму вкладу у розмірі 35 014,38 євро, відсотки у розмірі 13 059,91 євро, 3% річних у розмірі 5 972,87 грн, пеню у розмірі 326,08 грн;

- за договором № SАMDN3435 від 24 липня 2013 року суму вкладу у розмірі 40 263,02 євро, відсотки у розмірі 15 012,9 євро, 3% річних 6 867,83 грн, пеню у розмірі 375,14 грн;

- за договором № SАMDN3590 від 24 липня 2013 року суму вкладу у розмірі 27 811,68 євро, відсотки у розмірі 10 370,16 євро, 3% річних у розмірі 4 743,80 грн, пеню у розмірі 259,14 грн;

- за договором № SАMDN2901 від 28 серпня 2013 року суму вкладу у розмірі 24 135,05 євро, відсотки у розмірі 8 858,57 євро, 3% річних у розмірі 4 099,35 грн, пеню у розмірі 209,78 грн;

- за договором № SАMDN2992 від 28 серпня 2013 року суму вкладу у розмірі 24 457,73 євро, відсотки у розмірі 8 977,01 євро, 3% річних у розмірі 4 153,95 грн, пеню у розмірі 212,56 грн;

- за договором № SАMDN7561 від 04 вересня 2013 року суму вкладу у розмірі 30 203,84 євро, відсотки у розмірі 11 081,13 євро, 3% річних у розмірі 5 129,43 грн, пеню у розмірі 262,53 грн;

- за договором № SАMDN7728 від 04 вересня 2013 року суму вкладу у розмірі 30 203,84 євро, відсотки у розмірі 11 081,13 євро, 3% річних у розмірі 5 129,43 грн, пеню у розмірі 262,53 грн;

- за договором № SAMDN2579 від 07 жовтня 2013 року суму вкладу у розмірі 50 000 дол. США, відсотки у розмірі 16 153,42 дол. США, 3% річних у розмірі 7 009,77 грн, пеню у розмірі 397,28 грн;

- за договором № SAMDN2681 від 07 жовтня 2013 року суму вкладу у розмірі 20 381,50 дол. США, відсотки у розмірі 6 584,62 дол. США, 3% річних у розмірі 2 857,27 грн, пеню у розмірі 162,07 грн;

- за договором № SAMDN8991 від 23 жовтня 2013 року суму вкладу у розмірі 28 535,03 дол. США, відсотки у розмірі 10 393,46 дол. США, 3% річних у розмірі 4 124,88 грн, пеню у розмірі 257,05 грн;

- за договором № SAMDN0515 від 06 листопада 2013 року суму вкладу у розмірі 36 223,27 дол. США, відсотки у розмірі 13 136,14 дол. США, 3% річних у розмірі 5 230,16 грн, пеню у розмірі 326,24 грн;

- за договором № SAMDN0060 від 06 листопада 2013 року суму вкладу у розмірі 50 000 дол. США, відсотки у розмірі 18 132,18 дол. США, 3% річних у розмірі 7 219,45 грн, пеню у розмірі 450,43 грн;

- за договором № SAMDNWFD000 від 09 грудня 2013 року суму вкладу у розмірі 41 999 дол. США, відсотки у розмірі 16 824,43 дол. США, у розмірі 6 233,10 грн, пеню у розмірі 444,90 грн.

Суди встановили і відповідач не заперечував, що рішення суду було виконано 17 червня 2020 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі підстави.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Так, заявник оспорює судове рішення місцевого суду лише в частині задоволеної позовних вимоги про стягнення 3% річних, нарахованих на суму заборгованості, визначеної в рішенні суду, яку боржник не виплатив своєчасно кредитору, та постанову суду апеляційної інстанції, якою переглянуто рішення суду в зазначеній частині, а отже судові рішення в касаційному порядку колегія суддів переглядає в контексті статті 400 ЦПК України в межах зазначеної позовної вимоги.

За змістом статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

За правилами статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачою ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Отже строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

За змістом частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року у справі № 757/34710/18 стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами банківських вкладів, відсотки, 3% річних, пеню.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Регулятивні відносини між сторонами спірного зобов`язання обмежені, зокрема, строком дії договору, після закінчення якого, враховуючи умови договору, боржник зобов`язаний повернути кредитору кошти за договором банківського вкладу. Однак якщо боржник порушує зобов`язання з повернення коштів, отриманих за договором банківського вкладу, строк повернення яких настав, то в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.

Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.

Отже, у разі порушення Банком зобов`язання з повернення стягнутої заборгованості за договорами банківських вкладів настає відповідальність - обов`язок щодо сплати штрафних санкцій відповідно до статті 625 ЦК України.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання, про що зазначив, зокрема, в постановах від 19 червня 2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 тощо.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Після стягнення заборгованості за договорами банківських вкладів в судовому порядку з моменту набрання законної сили зазначеним судовим рішенням у боржника АТ КБ «ПриватБанк» виник обов`язок з виплати заборгованості відповідно до резолютивної частини рішення суду. Внаслідок подальшого несвоєчасного виконання судового рішення банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суди встановили, а відповідач не спростував факту виконання рішення суду 17 червня 2020 року, що вказує на несвоєчасність виконання зобов`язання.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування штрафних санкцій відповідно до приписів частини другої статті 625 ЦК України, а доводи касаційної скарги не містять посилань на підстави для спростування правильності такого застосування судами попередніх інстанцій зазначеної норми права.

Не заслуговують на увагу доводи АТ КБ «ПриватБанк», що воно не є належним відповідачем у справі, оскільки боржник у зобов`язанні з повернення коштів за договорами банківських вкладів був замінений на ТОВ «ФК «Фінілон» з огляду на такі міркування.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Отже, цивільне законодавство висуває імперативну вимогу щодо порядку заміни боржника у зобов`язанні. Така вимога обґрунтована необхідністю запобігти виникненню ризиків утруднення стягнення коштів на користь кредитора внаслідок суттєвого погіршення платоспроможності боржника. З огляду на зазначене цивільний закон не визначає альтернативного способу заміни боржника у зобов`язанні окрім як за умови отримання беззаперечної згоди кредитора на такий перехід прав та обов`язків боржника до іншої особи.

Суди попередніх інстанцій встановили, що АТ КБ» ПриватБанк» не довело факту надання письмової згоди кредитора ОСОБА_1 на заміну боржника у зобов`язанні, а договір про переведення боргу, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку не створює правових наслідків для позивача.

Аналогічного висновку щодо застосування зазначеної норми права стосовно переведення боргу на підставі договору між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» з застосуванням мовчазної згоди позивачів дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, а отже посилання в касаційній скарзі на неврахування правових висновків Верховного Суду стосовно застосування зазначеної норми права висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Водночас, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів касаційної скарги про те, що позивач під час розгляду справи шляхом подання заяви про збільшення позовних вимог фактично доповнив позов двома новими матеріально-правовими вимогами та новими підставами позову, а отже на думку заявника заяву про збільшення позовних вимог суд мав повернути заявнику. Проте, суд першої інстанції протиправно розглянув нові позовні вимоги та задовольнив одну з них, а отже порушив норму процесуального права, застосувавши її без врахування правових висновків Верховного Суду, а суд апеляційної інстанції зазначену обставину не взяв до уваги.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).

Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

Підставу позову становлять фактична й правова підстава.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У статті 49 ЦПК України унормовані процесуальні права та обов`язки сторін.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

У разі надходження до суду такої заяви суд виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Водночас як збільшення або зменшення розміру позовних вимог треба розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може бути заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені в тексті позовної заяви.

Одночасна зміна підстав і предмета позову відбувається тоді, коли фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Подібні за змістом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13 серпня 2024 року у справі № 914/3080/20.

У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

При цьому при поданні такої заяви позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Стаття 188 ЦПК України містить правила об`єднання і роз`єднання позовів.

Згідно із частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Однак таке об`єднання позовних вимог можливе саме в одній позовній заяві при зверненні з позовом до суду, а не шляхом подання нового самостійного позову з додатковими похідними вимогами після порушення провадження у справі для його спільного розгляду з первісним позовом.

Оскільки положення частини третьої статті 49 ЦПК України виключають можливість одночасної зміни предмета і підстав позову, то у разі подання позивачем заяви у підготовчому засіданні, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд повинен відмовити у прийнятті такої заяви та повернути заявникові. Водночас позивач не позбавлений прав звернутися до суду з новим позовом у встановленому законом порядку.

Аналогічний правовий підхід щодо застосування норми права у подібних правовідносинах продемонструвала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16.

Так у справі, в якій подано цю касаційну скаргу, позивач у позовній заяві, поданій 17 лютого 2021 року, заявив вимогу про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою по видачу коштів до дня фактичної видачі за договорами банківського вкладу № SAMDN7815 від 04 вересня 2013 року, № SAMDN7903 від 04 вересня 2013 року, № SAMDN8003 від 04 вересня 2013 року, SAMDN8210 від 04 вересня 2013 року, № SAMDN8280 від 04 вересня 2013 року, № SAMDN8096 від 04 вересня 2013 року загальному розмірі суми вкладів 241 846,83 євро та за договорами банківського вкладу № SAMDN2579 від 07 жовтня 2013 року, № SAMDN2681 від 07 жовтня 2013 року, № SAMDN8991 від 23 жовтня 2013 року, № SAMDN0515 від 06 листопада 2013 року, № SAMDN0060 від 06 листопада 2013 року, № SAMDNWFD000 від 09 грудня 2013 року в загальному розмірі суми вкладів 227 138,80 дол. США.

Заявляючи зазначену матеріально-правову вимогу, позивач посилався на те, що відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Отже, позивач вважав, що для поновлення його порушеного права має відбуватися шляхом застосування до відповідача санкцій за порушення виконання зобов`язання, визначених частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Водночас, подавши до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог від 24 січня 2022 року, ОСОБА_1 крім вищеозначених вимог доповнив обсяг матеріально-правової вимог до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму відсотків за договорами банківського вкладу суму процентів за договорами банківського вкладу: № SАMDN5352 від 18 липня 2013 року; № SАMDN5381 від 18 липня 2013 року, № SАMDN3435 від 24 липня 2013 року, № SАMDN3590 від 24 липня 2013 року, № SАMDN2901 від 28 серпня 2013 року, № SАMDN2992 від 28 серпня 2013 року, № SАMDN7561 від 04 вересня 2013 року, у загальному розмірі 50,22 Євро та за договорами банківського вкладу: № SАMDN7728 від 04 вересня 2013 року, № SAMDN2579 від 07 жовтня 2013 року, №SAMDN2681 від 07 жовтня 2013 року, №SAMDN8991 від 23 жовтня 2013 року, № SAMDN0515 від 06 листопада 2013 року, № SAMDN0060 від 06 листопада 2013 року, № SAMDNWFD000 від 09 грудня 2013 року у загальному розмірі 47,16 дол. США, а також 3% від річних, нарахованих на заборгованість за договорами банківського вкладу № SАMDN5352 від 18 липня 2013 року; № SАMDN5381 від 18 липня 2013 року, № SАMDN3435 від 24 липня 2013 року, № SАMDN3590 від 24 липня 2013 року, № SАMDN2901 від 28 серпня 2013 року, № SАMDN2992 від 28 серпня 2013 року, № SАMDN7561 від 04 вересня 2013 року у загальному розмірі 19 314,14 Євро та за договорами банківського вкладу: № SАMDN7728 від 04 вересня 2013 року, № SAMDN2579 від 07 жовтня 2013 року, № SAMDN2681 від 07 жовтня 2013 року, № SAMDN8991 від 23 жовтня 2013 року, № SAMDN0515 від 06 листопада 2013 року, № SAMDN0060 від 06 листопада 2013 року, № SAMDNWFD000 від 09 грудня 2013 року у загальному розмірі 17 972,04 дол. США.

Спірне питання постало щодо правомірності прийняття до розгляду та задоволення позовної вимоги про стягнення 3% річних, нарахованих на заборгованість за договорами банківського вкладу. Колегія суддів, надавши оцінку заяві про збільшення розміру позовних вимог, зауважує, що позивач вважає за можливе поновлення його порушеного права шляхом несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання з виплати заборгованості за договорами банківського вкладу також у спосіб застосування до відповідача штрафних санкцій, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Верховний Суд зауважує, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Подібними міркуваннями керувалася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15.

Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи:

1) заміна одних позовних вимог іншими;

2) доповнення позовних вимог новими;

3) вилучення деяких із позовних вимог;

4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

У свою чергу, під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Збільшено (зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

За таких умов колегія суддів дійшла висновку про те, що позовна вимога про стягнення 3% річних, нарахованих на заборгованість за договорами банківського вкладу відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, є новою матеріально-правовою вимогою, яка має інші правові підстави. Тобто, зазначена позовна вимога фактично є новим позовом, а отже таку позовну заяву суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, протиправно прийняв до розгляду та за наслідками розгляду позовних вимог по суті задовольнив у повному обсязі саме зазначену позовну вимогу.

За таких умов, незважаючи на те, що заяву від 24 січня 2022 року позивач назвав заявою про збільшення розміру позовних вимог, заявлена в ній позовна вимога про стягнення 3% річних, нарахованих на заборгованість за договорами банківського вкладу відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, є новою позовною вимогою, оскільки не змінює ні предмет позову, про який позивач зазначав у вперше поданій позовній заяві, ні підстави стягнення таких сум заборгованості. Зазначена позовна вимога є самостійною вимогою, оскільки стосується самостійного предмета позову (стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне виконання боржником зобов`язання) та має самостійне матеріально-правове підґрунтя, оскільки заявлена на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Однак, помилкове прийняття місцевим судом та розгляд по суті нової позовної вимоги у цій справі про покладення на АТ КБ «ПриватБанк» відповідальності на підставі частини другої статті 625 ЦК України не входить до переліку обов`язкових підстав для скасування судових рішень, визначеного в частині першій статті 411 ЦПК України, водночас на правильність вирішення спору по суті не вплинуло.

З врахуванням подібності фактичних обставин такий висновок не суперечить правовому висновку Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц.

З огляду на зазначене колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків Верховного Суду щодо порушення норм права судами попередніх інстанцій шляхом прийняття до розгляду заяви про збільшення розміру позовних вимог, в якій було фактично змінено одночасно предмет і підстави позову шляхом заявлення додаткової позовної вимоги за інших правових підстав, та задоволенні нової самостійної позовної вимоги, прийнятої до розгляду.

Колегія суддів наголошує на тому, що АТ КБ «ПриватБанк» не довів неправильне застосування норм матеріального права судами першої та апеляційної інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, яке б привело до ухвалення незаконного рішення про задоволення позовних вимог у цій частині а отже не може бути скасоване правильне по суті судове рішення з одних лише формальних міркувань.

В частині позовних вимог про стягнення суми процентів за договорами банківського вкладу та про стягнення 3% від суми утриманих банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної виплати за договорами банківського вкладу, у задоволенні яких відмовив місцевий суд, рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося та в касаційному порядку не оскаржувалося.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частини другої статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, а отже, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

У частині третій статті 436 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів за результатами касаційного перегляду не ухвалювала нове судове рішення та не змінювала оскаржувані судові рішення, то підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 141, 401, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь Луценка 3% річних, нарахованих на заборгованість за договорами банківського вкладу від 18 липня 2013 року № SАMDN5352; від 18 липня 2013 року № SАMDN5381, від 24 липня 2013 року № SАMDN3435, від 24 липня 2013 року № SАMDN3590, від 28 серпня 2013 року № SАMDN2901, від 28 серпня 2013 року № SАMDN2992, від 04 вересня 2013 року № SАMDN7561 у загальному розмірі 19 314,14 Євро та за договорами банківського вкладу: від 04 вересня 2013 року № SАMDN7728, від 07 жовтня 2013 року № SAMDN2579, від 07 жовтня 2013 року № SAMDN2681, від 23 жовтня 2013 року № SAMDN8991, від 06 листопада 2013 року № SAMDN0515, від 06 листопада 2013 року № SAMDN0060, від 09 грудня 2013 року № SAMDNWFD000 у загальному розмірі 17 972,04 дол. США та постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року, прийняту за результатами апеляційного перегляду рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року в зазначеній частині, залишити без змін.

Поновити виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2023 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіІ. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров