КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/6473/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Руслана Юрійовича на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «ЮнексБанк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 23 березня 2023 року між АТ «Юнекс Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 2023/1/198/V-II для забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Комунікаційні інженерні мережі» за договором банківської гарантії на суму 717000,00 грн, укладеного між АТ «Юнекс Банк» та ТОВ «Комунікаційні інженерні мережі» 23 березня 2023 року.

ОСОБА_1 вказувала на те, що Договір поруки № 2023/1/198/V-II містить умови, які створюють несправедливу диспропорцію у правах та обов`язках сторін на шкоду позивачу. Ці умови обмежують права позивача, збільшують її відповідальність без належного захисту, що є порушенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи вище викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір поруки № 2023/1/198/V-II, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Юнекс Банк» від 23 березня 2023 року.

Ухвалою Голосіївськогорайонного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Не поджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов Р.Ю.подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вважає висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для закриття провадження у справі помилковими, оскільки ухвалюючи дане рішення, суд покладався на аналогічний випадок, викладений 19 березня 2019 року у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 904/2526/18 .

Однак, суд не звернув увагу на те, що для визначення юрисдикції має враховуватись не лише похідний характер зобов`язання, а й суб`єктний склад сторін, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/1733/18.

24 лютого 2025 року до Київського апеляційного суду через систему «Електронний суд» представник АТ «Юнекс Банк» - Дитинчук В.М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року залишити без змін.

Відзив обґрунтований тим, що до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/1733/18).

Звернуто увагу у відзиві на те, що у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі №904/2529/18 вказано про те, що оскільки, між позивачем та відповідачем існує спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з приписами п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України.

Подібна правова позиція викладена в Постанові КЦС ВС від 28 квітня 2021 року у справі №758/2571/20, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі №646/6644/17 (провадження №14-352цс19).

Враховуючи вищевикладене, представник АТ «Юнекс Банк» - Дитинчук В.М. вважає, що для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, значення не має, а вид судочинства визначається, враховуючи суб`єктний склад сторін основного зобов`язання.

В судовому засіданні представник АТ «Юнекс Банк» - Дитинчук В.М. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити без змін ухвалу суду першої інстанції, як законну та обгрунтовану.

ОСОБА_1 та її представник - адвокат Шаповалов Р.Ю., а також третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, третьої особи чи їх представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір виник щодо правочину, укладеногодля забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи, а тому такий спір має вирішуватися в порядку господарського судочинства, що узгоджується з висновками, викладеними постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 та від 19 березня 2019 року в справі № 904/2526/18.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження у справі вичерпно визначені ст. 255 ЦПК України і свідчать про те, що процес виник або неправомірно при відсутності в заінтересованої особи права на звернення до суду за захистом, або не може бути продовжений з інших причин, у тому числі і у зв`язку з волевиявленням сторін по розпорядженню своїми правами, які викликають зазначені правові наслідки.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Ст. 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Господарські суді розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України).

У справі, що переглядається Київським апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 є поручителем за договором поруки №2023/1/198/V-ІІ від 23 березня 2023 року, який забезпечує виконання ТОВ «Комунікаційні інженерні мережі»зобов`язань, що випливають з укладеного між ТОВ «Комунікаційні інженерні мережі»та AT «Юнекс Банк» договору банківської гарантії на суму 717 000,00 грн від 23 березня 2023 року.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц (провадження № 14-40цс18) зазначено, що: «з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18) зазначено, що: «законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 910/9362/19 (провадження № 12-180гс19) зазначено, що: «до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18), від 19 березня 2019 року у справі № 904/2526/18 (провадження № 12-272гс18).

Велика Палата Верховного Суду додатково звертає увагу на те, що положення п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2023 року у справі № 201/8793/21-ц (провадження № 61-7797св23) зазначено, що: «у справі, яка переглядається, сторонами основного зобов`язання - кредитних договорів від 30 серпня 2006 року № 116/1013/В-06 та №115/1013/В-06 є АТ «УкрСиббанк» та ТОВ ПМТЗ «Агро-комплект», а договір - господарським. Ті ж самі сторони уклали і забезпечувальний договір іпотеки. Спір виник стосовно договорів про відступлення права вимоги за кредитними договорами та іпотечним договором, а тому такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства, незважаючи на те, що сторонами оспорюваних правочинів (договорів уступки права вимоги) є фізичні особи. Заміна однієї із сторін забезпечувального зобов`язання не впливає на визначення юрисдикції вказаного спору, який підлягає розгляду в тому із судочинстві, що і спір за основним зобов`язанням (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 345/1537/21 (провадження № 14-41цс22)».

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного про закриття провадження у справі з тих підстав, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно взяв за основу в оскаржуваній ухвалі висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 березня 2019 року у справі №904/2529/18, так як вони зводяться до власного трактування позивачем висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду, в якій в п. 5.12 конкретно вказано, що «До юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи».

Доводи апеляційної скарги не мають жодного правового обґрунтування, по суті зводяться до незгоди з ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі, оскільки з матеріалів справи вбачається, що предметом даного спору є визнання договору поруки недійсним, укладеного для забезпечення виконання Договору про надання банківських гарантій, сторонами якого є юридичні особи,.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Руслана Юрійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївськогорайонного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року про закриття провадження у справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 травня 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар