Житомирський апеляційний суд
Справа №285/791/25 Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Коломієць О.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №285/791/25 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія « Кредит Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Літвин О.О. у м. Звягелі,

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулося до суду з даним позовом, у якому просило стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства 40250,00 грн заборгованості за кредитним договором, яка складається із 10000,00 грн заборгованість за сумою кредиту; 29250,00 грн заборгованість за відсотками; 1000,00 грн заборгованість за комісією. Позов обґрунтовано тим, що 15.04.2023 між товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №9570210, відповідно до умов якого, він отримав кредитні кошти у розмірі 10000,00 грн, які у строк не повернув. В подальшому між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та ТОВ «Мілоан» було укладено договір факторингу, згідно якого позивач набув право вимоги за кредитним договором №9570210, отримавши право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Мілоан», включно і до ОСОБА_1 відповідно до реєстру боржників.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11 березня 2025 року позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №9570210 від 15.04.2023 в розмірі 40250 грн та 2422,40 грн судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення змінити та зменшити стягнуту суму заборгованості за кредитним договором з 40250,00 грн до 21500,00 грн, а також вирішити питання розподілу судового збору. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що згідно Закону України «Про споживче кредитування» від 22.11.2023 максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті не може перевищувати 1%. Таким чином, до умов кредитного договору, а саме п.1.5.2 та п.1.5.3. в частині нарахування відсотків за день користування кредитом в сумі 1/5% протягом пільгового періоду та 3% протягом поточного періоду за день користування кредитом є нікчемними, оскільки прямо суперечать ч.5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» ( в редакції Закону від 22.11.2023). Вказує, що оскільки зміни до вищевказаного Закону були прийняті у листопаді 2023 року, тоді як договір про споживчий кредит між сторонами було укладено 15.04.2023 , тобто до внесення таких змін, то у даному випадку необхідно посилатися на норми Конституції України. Так, згідно ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Суд першої інстанції неправильно з`ясував та оцінив обставини справи в частині нарахування відсотків за кредитним договором.

23 травня 2025 року представник ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» - Білотіл П.П. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому просить рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11.03.2025 залишити без змін. Вказує, що кредитний договір №9570210 був укладений між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 15.04.2023 року. Відповідно до п. 1.3 договору кредит надається загальним строком на 105 днів з 15.04.2023 року і складається з пільгового та поточного періоду. Датою остаточного погашення заборгованості є 29.07.2023 року, відповідно до п.1.3.2 договору. Таким чином, строк кредитування за договором складає з 15.04.2023-29.07.2023 року. Як слідує з відомостей про щоденні нарахування та погашення нарахування відсотків здійснювалось до 29.07.2023 року включно. Тобто після закінчення строку кредитування жодних нових сум за користування кредитом не було нараховано, таким чином ТОВ «Мілоан» не порушив умови надання та нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Кредитний договір №9570210 був укладений 15.04.2023 року, тобто до внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а також строк дії вищевказаного договору закінчився 29.07.2023 року відповідно до п. 1.4 кредитного договору. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині стягнення заборгованість за відсотками, а тому в іншій частині судом апеляційної інстанції на законність та обґрунтованість не перевіряється.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 квітня 2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит №9570210, згідно умов якого, відповідач отримав кредит у розмірі 10000,00 гривень, строком на 105 днів, шляхом переказу на його платіжну картку № НОМЕР_1 , зі сплатою відсотків за користування кредитом протягом пільгового періоду 1,5% за кожний день користування кредитом, 3,0% стандартна процентна ставка протягом поточного періоду від фактичного залишку заборгованості за кожний день користування кредитом.

Договір про споживчий кредит №9570210 від 15.04.2023 підписано ОСОБА_1 електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором V99591.

Згідно платіжного доручення №98200860 від 15.04.2023 на платіжну картку № НОМЕР_1 , відкриту на ім`я ОСОБА_1 , зараховано 10000,00 грн за договором №95702.

Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживачів, графіку платежів та реальної процентної ставки, що є Додатком №1 до кредитного договору.

Згідно виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №9570210 від 15.04.2023 станом на 22.01.2025 складає 40250,00 грн із яких: 10000,00 грн забогованість за сумою кредиту; 1000,00 грн заборгованість за комісіє; 29250,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №9570210 від 15.04.2023 вбачається, надання кредиту 10000,00 грн, розмір комісії 1000,00 грн, нарахування відсотків здійснювалося згідно умов договору пільговий період з 15.04.2023 по 30.04.2023 за відсотковою ставко 1,5 % - 150 грн вдень та з 01.05.2023 по 29.07.2023 за відсотковою ставко 3,0% - 300,00 грн вдень.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами, суд першої інстанції виходив з того, представником позивача надано докази на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, видачу відповідачу кредитних коштів та існування заборгованості по кредиту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

При цьому, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Згідно ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ст. ст. 3, 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідно ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20.

Судом встановлено, що між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено 15.04.2023 договір про споживчий кредит №9570210 в електронній формі, який підписаний сторонами за допомогою електронних підписів одноразовим ідентифікатором.

ТОВ «Мілоан» у повному обсязі виконало свої зобов`язання за вищевказаним договором, надавши кредит в сумі 10000,00 грн відповідачу ОСОБА_1 .

Однак, відповідач свої зобов`язання за вказаним договором у строки, передбачені договором, щодо повернення суми позики та процентів за користування позикою не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за відсотками.

Доказів повернення ОСОБА_1 заборгованості за договором про споживчий кредит за нарахованими та не сплаченими відсотками, матеріали справи не містять.

За умовами договору сторонами погоджено суму кредиту, проценти за користування кредитними коштами, строк повернення коштів, тобто досягнуто згоди щодо істотних умов кредитних договорів, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановленому в договорі.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (провадження №14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

При цьому, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що встановлений сторонами договору розмір відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки, що в результаті становить 29250,00 грн, є несправедливим у розумінні ч.5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» ( в редакції Закону від 22.11.2023), оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми відсотків.

Колегія суддів не бере до уваги посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що встановлена кредитним договором відсоткова ставка суперечить вимогам ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», за якою максимальний розмір денної відсоткової ставки не може перевищувати 1% , з огляду на наступне.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції чинній на момент укладення договору) визначено, що споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу.

Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

За порушення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, процентна ставка за кредитом, порядок її обчислення, порядок сплати процентів не можуть бути змінені у бік погіршення для споживача.

Позичальником не пред`явлено вимоги про визнання умов договору недійсними, в т.ч. щодо установлення розміру процентної ставки.

Статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності з 24 грудня 2023 року, тобто після укладення договору №9570210 від 15 квітня 2023 року.

Крім цього, п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» визначено, що положення ч. 5 ст. 8 вказаного Закону щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки, вводиться в дію поетапно, а саме протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Так протягом перших 120 днів установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5%, протягом наступних 120 днів - 1,5%.

Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Тобто, відповідно до положень частини сьомої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції Закону № 3498-IX продовження строку користування кредитом може здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору.

Отже, посилання в апеляційній скарзі на норми ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», є безпідставним, оскільки самим Законом України від 22 листопада 2023 року №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» передбачено те, що він набрав чинності 24 грудня 2023 року, а кредитний договір було укладено 15 квітня 2023 року, тобто до набрання чинності цим Законом, а також те, що строк дії цього договору сторонами не продовжувався після набрання чинності вказаним Законом, тому процента ставка нараховувалась у відповідності до чинного законодавства, яке діяло до набрання чинності цим Законом і підстав нараховувати понижену проценту ставку у розмірі 1% у суду немає.

З урахуванням фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що кредитний договір №9570210 від 15 квітня 2023 року підписаний сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що свідчить про досягнення згоди з усіх істотних умов договору. Умови договору викладено чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування, з якими відповідач погодився, підписавши договір, і додаткових заперечень щодо цих умов він не заявляв.

Відповідно до положень п.1.5.2 та п.1.5.3 Договору №9570210 від 15 квітня 2023 року: процентна ставка за користування кредитом протягом пільгового періоду становить 1,5% від фактичного залишку кредиту за кожний день строку кредитування; 3,00 % - відсоткова ставка протягом поточного періоду, від фактичного залишку кредиту за кожний день користування кредитом протягом поточного періоду; строк кредитування (строк дії договору) становить 105 днів.

З викладеного слідує, що нарахування відсотків за користування кредитними коштами здійснювалося відповідно до умов Договору: за відсотковою ставкою 1,5% на день (пільговий період); 3,00% на день (поточний період). Правомірність нарахування відсотків, згідно умов та строку дії договору підтверджується розрахунком заборгованості.

Таким чином, виходячи із суми тіла кредиту у розмірі 10000,00 грн, узгоджених відсоткових ставок: 1,5 % , 3,00% за день та строку заборгованості по кредитуванню тривалістю 150 днів, заборгованість за відсотками відповідача ОСОБА_1 згідно з Договором про надання споживчого кредиту №9570210 від 15.04.2023 становить: 29250,00 грн, що відповідає заявленим вимогам.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наявними у матеріалах справи доказами та зворотного ОСОБА_1 не доведено.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11 березня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» відсотків за кредитним договором №9570210 від 15.04.2023 в розмірі 29250,00 грн залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді