печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року

Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Кошелюк Д.О.

за участю:

позивача - ОСОБА_1 (в режимі ВКЗ)

представника відповідача - Омельченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу 757/47591/23-ц за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду із позовом до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Так, з обґрунтувань позовної заяви вбачається, що 26 січня 2020 року позивач звернувся до Першої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора з заявою про участь у доборі кандидата на посаду прокурора, однак комісія з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність вимогам професійної компетентності та/або доброчесності кандидатів, у т. ч. ОСОБА_1 .

Відтак, не погоджуючись з зазначеним рішенням, позивач його оскаржив до суду.

Так, рішенням Івано-Франківського окружного адмімінстративного суду від 16.10.2020 року у справі №300/2021/20 було визнано протиправним та скасовано рішення Першої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора та зобов`язано прийняти відповідне рішення з ухваленням висноків суду.

Дане рішення апеляційної та касаціною інстанціями було залишено в силі.

Разом з цим, позивач вказує, що даний час його права є не відновленими. Зокрема, кадровою комісією не було прийнято нового рішення щодо добору ОСОБА_1 , а в подальшому наказом Генерального прокурора Першу кадрову комісію з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора було ліквідовано.

Таким чином, окрім зазначеного, відбувається тривале невиконання рішення суду Офісом Генерального прокурора та тривале непоновлення порушених прав позивача призводить до моральних страждань ОСОБА_1 .

З врахуванням викладеного, позивач вказує, що в результаті зазначених обставин, йому було завдано моральних страждань, які вплинули на його психологічний та фізичний стан, а тому останній звернувся до суду з метою відновлення своїх прав.

Таким чином, позивач просить суд стягнути з Офісу Генерального прокурора за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (моральну шкоду у сумі 500 000 00 коп.

25.10.2023 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

20.11.2023 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Офіс Генерального прокурора не є правонаступником комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора та жодних повноважень щодо добору після закінчення його проведення Офіс Генерального прокурора та його посадові особи не мають.

Також, представник послався на те, що Офіс Генерального прокурора наразі позбавлений можливості виконати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.10.2020 не через суб`єктивні чинники, а з об`єктивних причин, які жодним чином не залежать від Офісу Генерального прокурора, оскільки законодавство, яке регулює зовнішній набір працівників до Офісу Генерального прокурора, більше не є чинним.

Окрім цього, зазначено, що позивач не надав до суду жодних доказів, які б підтверджували наявність заподіяної відповідачем шкоди (матеріальної та моральної), протиправнійть бездіяльності її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювана.

Відтак, представник Офісу Генерального прокурора просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

11.12.2023 позвичем було подано відповідь на відзив, в якій останній, зокрема, зазначив, що перша кадрова комісія з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора була створена саме наказом Генерального прокурора без проведення державної реєстрації, а тому вона є структурним підрозділом Офісу Генерального прокурора.

Крім того, у разі успішного проходження добору саме Генеральний прокурор в подальшому приймає рішення про направлення, стажування та виносить наказ про призначення на посаду.

Відтак, позивач вважає, що його права порушенні Офісом Генерального прокурора, які виразились в ухваленні протиправного рішення та затягування виконання рішення суду.

27.03.2024 ухвалою суду було призначено судову психологічну експертизу та зупинено провадження у справі.

Однак матеріали справи повернулись до суду без виконання ухвали про призначення експертизи.

21.10.2024 ухвалою суду було відновлено провадження у справі.

20.01.2025 представником Офісу Генерального прокурора було подано пояснення по справі.

12.05.2025 ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання позивача про призначення та експертизи.

12.05.2025 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті.

Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги та просив їх задовольнити.

Представник Офісу Генерального прокурора в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, оскільки вони є необгрунтовані.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Так, з доводів позивача встановлено, що 26 січня 2020 року позивач звернувся до Першої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора з заявою про участь у доборі кандидата на посаду прокурора.

Так, у відповідності до відомостей про результати тестування на знання та вміння у застосування закону на відповідність здійснювати повноваження прокурора позивач отримав 77 балів. Відповідно до відомостей про результати тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, позивач отримав 110 балів (вербальний блок), 94 бали (абстрактно-логічний блок) та 102 бали (середній арифметичній бал).

Відповідно до рішення першої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора № 2 «Про неуспішне проходження кандидатом добору» від 13 березня 2020 року, комісія з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність вимогам професійної компетентності та/або доброчесності кандидатів, у т. ч. ОСОБА_1 .

Позивач не погоджуючись із таким рішенням суду, звернувся до суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування рішення Першої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора №2 від 13.03.2020 щодо неуспішного проходження позивачем добору, на вакантні посади в Офісі Генерального прокурора.

Рішенням Івано-Фанківського окружного адміністративного суду від 16.10.2020 у справі №300/2021/20 було визнано протиправним та скасовано рішення першої кадрової комісії Офісі Генерального прокуратура 13.03.2020 щодо неуспішного, проходження кандидатом, добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора. Зобов`язано першу кадрову комісію з добору на вакансії посади прокурорів в Офісі Генерального прокуратура за результатами співбесіди з кандидатом на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора Саюком Назаром Володимировичем прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 19.01.2021 року у справі 300/2021/20 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишив без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року без змін.

Верховний Суд у складі колегії судлів Касаційного алміністративного суду у постанов від 27 січня 2022 року справа №300/2021/20, касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишив без задоволення, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року у справі № 300/2021/20 залишив без змін.

Таким чином, позивач вказує, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у справі 300/2021/20, яке набрало законної сили, встановлено протиправність рішення та скасовано рішення Першої кадрової комісії з добору на вакансії посади прокурорів в Офісі Генерального прокуратура № 2 від 13.03.2020 щодо неуспішного проходження позивачем добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора.

З врахуванням зазначеного, позивач вказує, що йому було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в тому, що після прийняття першою кадровою комісією рішення про неуспішне проходження кандидатом добору та визначення невідповідності ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності та/або доброчесності кандидатів, ділова репутація позивача була підірвана, таке рішення завдано сильних моральних страждань, викликало у позивача відчуття невпевненості у своїх професійних здібностях.

Позивач довгий час через сильні моральні страждання не міг працевлаштуватися, не міг знайти сили та впевненості в собі, щоб спробувати себе ще раз в доборі на зайняття посади прокурора, а тому більше не брав участь в жодних доборах.

Таким чином, рішення кадрової комісії зневірило позивача щодо можливості прозорого та чесного добору на посади прокурорів Офісу Генерального прокурора.

Крім того, позивач вказує, що даний час його права є не відновленими. Зокрема, кадровою комісією не було прийнято нового рішення щодо добору ОСОБА_1 , а в подальшому наказом Генерального прокурора Першу кадрову комісію з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора було ліквідовано.

Таким чином, окрім ухвалення протиправного рішення кадрової комісії, відбувається тривале невиконання рішення суду Офісом Генерального прокурора та тривале непоновлення порушених прав позивача призводить до постійного продовження моральних страждань ОСОБА_1 , що заподіює останньому ще більших моральних страждань.

Усі ці обставини призвели до порушення нормальні життєві зв`язки та можливості, йому була завдана моральна шкода, яка полягала у сильних душевних стражданнях, моральних переживаннях, порушенням нормальних життєвих зв`язків з оточуючими, родичами, близькими, так як факт прийняття першою кадровою комісією рішення про неуспішне проходження кандидатом добору підірвало його ділову репутацію, яку останній заробляв не один рік, дискредитувало як сумлінного юриста, втратив авторитет в очах близьких людей та колег.

Всі колеги юристи, через неуспішне проходження ним добору на вакантну посаду прокурора ОГП, почали вважати ОСОБА_1 поганим юристом та спеціалістом.

Відтак, через сильні переживання з вищевказаних обставин, різко погіршилося здоров`я ОСОБА_1 , зокрема в 2022 році йому було присвоєно III групу інвалідності. Таким чином, моральні страждання заподіяні ухваленням кадровою комісією протиправного рішення та невиконанням рішення суду заподіяли непоправної шкоди здоров`ю ОСОБА_1 .

Крім того, неправомірне рішення першої кадрової комісії призвело до судових тяжб, викликало постійний стрес, нервові переживання, витрату часу, сил, енергії, неможливість відволікатися від думок про необхідність пошуку джерела доходів.

Таким чином, позивач оцінює розмір спричиненої йому діями відповідача моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. 00 коп.

З врахуванням зазначених підстав, суд прийшов до наступних висноків.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В силу ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. При виконанні судових рішень про задоволення позовних вимог до державних органів гарантом виступає саме держава Україна. Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 р. справа №489/515/17.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправні діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому, суд з`ясовує факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрати немайнового характеру.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки, що призвела до заподіяння шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

При цьому, на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

Із зазначених правових норм убачається, що для наявності деліктної відповідальності органу державної влади необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювана шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана. Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причиннии зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками) зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди.

Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 по справі №915/1015/16 від 25.06.2018 по справі № 916/1991/17 від 12.06.2018 по справі № 908/999/17.

Верховний Суд у постанові від 12.09.2018 у справі №335/11779/16-ц зазначив, що «сама лише, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності».

Відтак, позивач, звертаючись до суду, повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий звязок. Тобто, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди.

Суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Суд в контексті спірних правовідносин звертає увагу на те, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Так, з врахуванням зазначеного, керуючись ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Так, позивач, посилаючись на завдання шкоди, вказує, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у справі 300/2021/20, яке набрало законної сили встановлено протиправність рішення та скасовано Першої кадрової комісії з добору на вакансії посади прокурорів в Офісі Генерального прокуратура № 2 від 13.03.2020 щодо неуспішного проходження позивачем добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора.

Тобто, станом на день розгляду справі, наявний встановлений факт порушення прав позивача, що підтверджується рішенням суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 3 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

Таким чином, обставини оскарження рішення комісії, довготривалий судовий процес, невиконання рішення суду та негативний вплив на репутацію позивача вплинули як на психологічний стан позивача так і на фізичний.

Також наявність судового рішення, яке набрало законної сили, підтверджує завдання шкоди позивачу та обставин, на які він посилається, оскільки є встановлені факти, яке мають преюдиційне значення.

Окрім цього, тривалість невиконання рішення суду є також ознакою завдання шкоди позивачу, оскільки вказує на ефективність захисту своїх прав, що зумовило останнього звернутись до суду про відшкодування моральної шкоди.

Разом з цим, суд звертає увагу, що в рамках розгляду даної справи, суд не надає оцінку обставинам, які є перешкодую у його виконанні, оскільки це не є предметом розгляду, теж саме стосується і обставин проходження конкурсу.

Щодо тверджень сторони відповідача щодо неналежності відповідача, то суд з ними не погоджується, оскільки вважає, що доводи позивача щодо того, що перша кадрова комісія з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора була створена саме наказом Генерального прокурора без проведення державної реєстрації, а тому вона є структурним підрозділом Офісу Генерального прокурора та те, що Генеральний прокурор в подальшому приймає рішення про направлення, стажування та виносить наказ про призначення на посаду, вказує на певний причино-наслідковий зв`язок, є переконливими.

Суд звертає увагу, що причино-наслідковий зв`язок та належність відповідача у справі вже було встановлено неодноразово рішеннями судів, а тому такі доводи є необґрунтованими та не спростовуються належними доказами.

Таким чином, доводи сторони відповідача є не переконливими та не вказують про відсутність підстав у відшкодуванні моральної шкоди позивачу, окрім цього, фактично на даний момент відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади, протиправність якого встановлено рішенням суду.

Відтак, суд дослідивши обставини справи та докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позивачем доведено факт завдання моральної шкоди, а тому суд приходить до висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих потерпілому, враховуючи вимоги розумності і справедливості.

З врахуванням зазначеного, суд вважає, що достатньою сатисфакцією буде стягнення з Держави на користь позивача у якості компенсації моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.

Такий розмір моральної шкоди, на переконання суду, є розумним та справедливим, а тому суд задовольняє позовні вимоги частково.

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У пунктах 46,48,51,53,54 рішення від 15.10.2009 р. у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, щовід особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції», N 8415/02, п. 19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.Суд вважає, що заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Суд повторює, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції», від 19 березня 1997 року, п. 40). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «ІммобільяреСаффі проти Італії», N 22774/93, п. 66). Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (див. рішення у справі «Бурдовпроти Росії» N 59498/00, ECHR 2002-III). Суд також повторює, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. рішення у справі Войтенка; рішення у справі «Ромашов проти України», N 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі «Дубенко проти України» N 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі «Козачек проти України»N 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі «Шмалько проти України» N 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі «Сокур проти України» N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» N 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи відповідача щодо необгрунтованості та недоведеності позовних вимог позивачем, оскільки є обставини на які посилається відповідач були предметом дослідження в рамках оскарження рішення комісії.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21) зазначено, що:«кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

Таким чином, суд прийшов до висновку про стягнення моральної шкоди на користь позивача з державного бюджету у розмірі 100 000, 00 грн., що узгоджується з зазначеною практикою Верховного Суду,

Щодо витрат, які позивач зазначив у позовній заяві, то вони не підлягають стягненню, оскільки позивачем не подано детальних розрахунків та доказів понесених витрат.

Згідно частин 1, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, оскільки позивач сплатив судовий збрі у розмірі 5 000,00 грн., то його користь підлягає стягненню сума у розмірі 1000 грн., яка є пропорційною сумі задоволених вимог.

Керуючись ст. 23, 1166, 1174, ЦК України ст. 12,141,81, 263,264,273 ЦПК України , суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 000 (одну тисячу) грн. 00 коп.

В іншій частині вимог - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_2 .

Відповідач: Офіс Генерального прокурора, адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, .

Третя особа: Державна казначейська служба України, адреса знаходження: 01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, будинок 6, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду, розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, або через Печерський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою, яка була відсутня при проголошенні рішення, протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено та проголошено 22.05.2025.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА