ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 травня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/9072/24

Головуючий у першій інстанції Маринченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/790/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

секретар: Шкарупа Ю.В.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів (суддя Маринченко О.А.), ухвалене о 12 год. 03 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 21 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 145 000 грн. Позов мотивовано тим, що сторони з 28 квітня 2018 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 24 грудня 2021 року. З серпня 2019 року подружжям було вирішено, що дружина вийде на роботу, а доглядати за донькою буде чоловік, який це і робив у період із серпня 2019 року по січень 2020 року. Спільне проживання сторони припинили з лютого 2020 року. За доводами ОСОБА_1 , йому стало відомо, що в період серпень 2019 року січень 2020 року ОСОБА_2 нарахована заробітна плата в розмірі 509 132 грн, якою вона розпоряджалася на власний розсуд, без згоди позивача, від надання відповіді про розмір заробітної плати відповідачка завжди ухилялася. Позивач вказує, що він має право на 1/2 частину заробітної плати відповідачки за спірний період.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів, що отримані відповідачкою у спірний період грошові кошти (заробітна плата) використано не в інтересах сім`ї.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що предметом доказування в даній справі є не те, що відповідачка не в інтересах сім`ї використала 577 042,2 грн своєї заробітної плати в період спільного проживання подружжя, а те, що вона приховала від позивача значну частину заробітної плати. За доводами позивача, в спірний період сім`єю нічого цінного, дорогого не придбавалося, зокрема побутової техніки, автомобілів, квартир, подружжя не їздило на відпочинок тощо, отож відповідачка не витратила і не могла фактично витратити 577 042,2 грн. ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції порушив ч.4 ст.263 ЦПК України, оскільки не врахував правові висновки щодо обов`язку доводити факт витрачання отриманого доходу тим з подружжя, який фактично його отримав (п.134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15). Також стверджує, що суд проігнорував дійсні підстави позову (приховування відповідачем грошей), вдався до оцінки недостатності доказів, що свідчать про витрачання коштів в інтересах сім`ї, що не було підставою позову. З метою здійснення ревізії законності оскаржуваного рішення суду позивач наполягає на тому, щоб суд апеляційної інстанції з`ясував, чи враховано судом першої інстанції підстави позову (приховування майна відповідачкою), що є предметом доказування; чи підтверджено обставини (використання відповідачкою всіх 577 042,2 грн заробітної плати в спірний період, зокрема в інтересах сім`ї), якими мотивовано відзив на позов, належними й допустимими доказами; чи правильно застосовано норми матеріального права та чи дотримано норми процесуального права. ОСОБА_1 вважає припущенням висновок суду, що отримані ОСОБА_2 кошти заробітної плати в серпні 2019 року - січні 2020 року було використано в інтересах сім`ї.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі. Відповідачка вказує, що позовні вимоги не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. За доводами ОСОБА_2 , грошові кошти із її заробітної плати були витрачені подружжям в період спільного проживання на потреби сім`ї, зокрема на утримання малолітньої дитини, на потреби сім`ї в харчуванні, лікуванні, придбанні одягу, засобів гігієни, побутової техніки, забезпечення відпочинку тощо. Фактично заробітна плата відповідачки була єдиним джерелом для існування родини, оскільки позивач не працював та власних доходів не мав. ОСОБА_2 звертає увагу, що саме на позивача, який просить здійснити поділ коштів, покладається тягар доказування, що ці кошти нібито було витрачено одним із подружжя на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. Крім того, зазначає, що поділу між колишнім подружжям підлягає майно, яке є реально визначеним, проте позивач посилається не на конкретно визначене майно, а на весь розмір заробітної плати відповідачки. ОСОБА_2 вказує, що правовідносини, які аналізувалися у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15, не є релевантними до правовідносин у справі, що розглядається Деснянським районним судом м.Чернігова.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 28 травня 2025 року в судових дебатах ОСОБА_1 заявив про відмову від частини позовних вимог, а саме від стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 1000 грн.

Згідно з ч.1 ст.242 ЦПК України у судових дебатах виступають з промовами (заключним словом) учасники справи. У цих промовах можна посилатися лише на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 206 ЦПК України встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

За положеннями статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У порушення вказаних вимог закону позивач заявив свої вимоги усно на стадії судових дебатів.

При цьому, враховуючи, що предметом позову є стягнення грошових коштів у розмірі 145 000 грн, фактично позивач зменшив свої позовні вимоги на 1000 грн. У той же час ОСОБА_1 не відмовився від іншої частини позовних вимог (визначеної ним суми його частки в спільній сумісній власності подружжя), які не можуть розглядатися окремо від зменшеної позивачем суми грошових коштів, а тому його усна заява про відмову від частини позовних вимог не впливає на розгляд його позовних вимог про стягнення грошових коштів з відповідачки.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що сторони з 28 квітня 2018 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 24 грудня 2021 року (а.с.4).

Сторони не заперечують, що ОСОБА_2 є суддею Чернігівського окружного адміністративного суду і у спірний період серпень 2019 року січень 2020 року також перебувала на вказаній посаді.

Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків інформація про доходи ОСОБА_1 у 2019, 2020 роках відсутня (а.с.64, 65).

Чернігівський окружний адміністративний суд 06 квітня 2021 року у відповідь на запит позивача повідомив, що ОСОБА_2 за період серпень 2019 року січень 2020 року отримувала суддівську винагороду (а.с.5).

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Норми статті 60 СК України закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, зокрема в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

ОСОБА_2 не оспорювала той факт, що її заробітна плата у спірний період є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, проте вказувала, що кошти були витрачені подружжям у період спільного проживання на потреби сім`ї.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав правову оцінку доводам сторін та наявним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

ОСОБА_1 у своїй позовній заяві вказував, що в період серпень 2019 року січень 2020 року відповідачці нарахована заробітна плата в розмірі 509 132 грн, якими вона розпорядилася на власний розсуд, без згоди позивача.

На підтвердження своїх вимог надав лист Чернігівського окружного адміністративного суду, з якого вбачається, що за період серпень 2019 року січень 2020 року ОСОБА_2 отримувала суддівську винагороду, а саме: з 05 серпня 2019 року по 31 серпня 2019 року у загальному розмірі 74 084,28 грн; вересень 2019 року 104 214,26 грн (загальна сума заробітної плати за 3 квартал 2019 року становить 178 298,54 грн); жовтень 2019 року 59 551,00 грн; листопад 2019 року 81 882,63 грн; грудень 2019 року 81 882,63 грн (загальна сума заробітної плати за 4 квартал 2019 року становить 223 316,26 грн); січень 2020 року 107 517,30 грн.

Згідно з отриманими судом апеляційної інстанції відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суми річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, ОСОБА_2 за третій квартал 2019 року нараховано заробітну плату в розмірі 178 298,54 грн; за четвертий квартал 2019 року 223 316,26 грн; за перший квартал 2020 року 322 551,9 грн. Вказані суми доходу узгоджуються із зазначеними у листі Чернігівського окружного адміністративного суду сумами.

Однак, із вказаних відомостей також встановлено, що з нарахованої суми заробітної плати за 3 квартал 2019 року перераховано 32 093,73 грн суми податку, за 4 квартал 2019 року - перераховано 40 196,92 грн суми податку. Отже, розмір фактично отриманого ОСОБА_2 доходу у вигляді заробітної плати у спірний період був меншим, ніж зазначено позивачем.

Позивач не спростував доводів відповідачки, що сторони розпорядилися спірними грошовими коштами під час перебування їх у шлюбі, за взаємною згодою на потреби сім`ї зокрема на утримання малолітньої дитини, харчування, лікування, придбання одягу, засобів гігієни тощо. Матеріали справи не містять доказів використання ОСОБА_2 отриманої неї заробітної плати в особистих цілях. При цьому судом встановлено, що позивач у спірний період доходів не отримував, а тому є очевидним, що сім`я проживала на заробітну плату дружини.

Також матеріали справи не містять доказів приховання відповідачкою своїх доходів, як про то вказує ОСОБА_1 .

Доводи позивача про те, що відповідачка не могла фактично витратити отриману нею в період серпень 2019 січень 2020 року заробітну плату в інтересах сім`ї, є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися доказування.

Посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в п.134, на який посилається ОСОБА_1 , викладено висновок у конкретній розглядуваній судом касаційної інстанції справі під час вирішення питання поділу доходу від здійснення господарської діяльності, і такий висновок не є правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про обгрунтованість та законність рішення суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29 травня 2025 року.

Головуючий: Судді: