КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №359/7973/24 Головуючий у І інстанції - Борець Є.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/7912/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2025 року

у справі за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

установив:

У липні 2024 року АТ «Таскомбанк» звернулося до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування вимог позову зазначило, що 15 жовтня 2019 року воно, АТ «Таскомбанк», уклало з ОСОБА_1 кредитний договір №043/7133431-СК, за яким воно відкрило кредитний рахунок для обслуговування відповідача та видало йому кредитну картку, а ОСОБА_1 зобов`язалась повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним.

У зв`язку з тим, що відповідач неналежним чином виконує вказані грошові зобов`язання, у неї виник борг по поверненню кредиту в розмірі 43944, 36 грн. та борг по сплаті процентів за користування ним в розмірі 62009, 86 грн.

ОСОБА_1 ухиляється від добровільного повернення цього боргу.

Просило суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь борг за кредитним договором №043/7133431-СК від 15 жовтня 2019 року у розмірі 105954, 22 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2025 року зазначений вище позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» борг за кредитним договором №043/7133431-СК від 15 жовтня 2019 року у розмірі 105954, 22 грн. та витрати на оплату судового збору в розмірі 3028 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказується на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що у заяві-договорі про приєднання до публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №043/7133431-СК від 15 жовтня 2019 року відсутній номер картки.

Вказує, що у заяві-договорі зазначена сума бажаного кредитного ліміту - 47660 грн., але не вказано, яким саме чином вона отримала кредитні кошти. Відсутні будь-які докази, що підтверджують реєстрацію нею банківської картки та власне сам переказ на її рахунок коштів.

Зазначає, що разом з цим, вона отримала від позивача кошти, але не в сумі 47660 грн., а у значно меншій, а оскільки вже пройшов тривалий час, то точний розмір отриманих коштів вона не пам`ятає.

Наголошує, що надані позивачем виписка по особовому рахунку та розрахунок заборгованості не є борговими документами та належними доказами, що доводять отримання грошей (кредиту), а є доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру та має інформаційний характер у контексті ціни позову.

З наданого розрахунку не вбачається за можливе перевірити правильність нарахувань відповідних сум, ніяких роз`яснень та доказів, щодо принципу складення розрахунку справа не містить, а відтак не може бути належним та допустимим доказам.

Просила суд, скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

На вказану апеляційну скаргу АТ «Таскомбанк» подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що заява-договір є документом, що підтверджує відкриття поточного рахунку у гривні № НОМЕР_1 , операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів.

Відповідно до заяви на безготівкове перерахування коштів, підписану клієнтом власноручним підписом, клієнт просить на її рахунок № НОМЕР_1 , відкритому їй на підставі заяви-договору №043/7133431-СК від 15 жовтня 2019 року, перерахувати кошти.

Дані обставини підтверджують як відкриття карткового рахунку відповідача, адже номер платіжної картки це лише ідентифікатор платіжної картки, який міг бути невідомий на момент відкриття рахунку у банку, головною умовою для отримання кредитних коштів є відкриття індивідуального поточного рахунку в банку, так і перерахування кредитних коштів в сумі 47660 грн.

Вказує, що відповідач була ознайомлена та погодилася зі змістом кредитного договору, умовами отримання продукту «Велика П?ятірка», та умов про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, та повністю з ними згодна.

Позичальник підтвердила, що вона ознайомлена та у письмовій формі у повному обсязі отримала інформацію, визначену ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», підтвердила отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних нею (відповідачем) умов кредитування.

Таким чином, підписавши договір, відповідач погодилася із запропонованими їй умовами кредитування, форматом та складовими договору, порядком обслуговування зобов`язання тощо.

Заявлені суми процентів до стягнення ґрунтуються на умовах кредитного договору та підтверджуються доданими розрахунком заборгованості та випискам по особовому рахунку.

Наголошує, що надані ним розрахунок заборгованості та виписки по особовому рахунку є документами первинної бухгалтерської документації.

Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що15 жовтня 2019 року АТ «Таскомбанк» уклав з відповідачем кредитний договір №043/7133431-СК, за яким позивач зобов`язався відкрити кредитний рахунок для обслуговування ОСОБА_1 та видати їй кредитну картку, а відповідач зобов`язався повертати АТ «Таскомбанк» зняті та витрачені грошові кошти, сплачувати проценти за користування кредитом.

Факт укладення сторонами кредитного договору підтверджується копією заяви-договору про приєднання до публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №043/7133431-СК від 15 жовтня 2019 року та копією паспорта споживчого кредиту за картою «Велика п`ятірка» від 15 жовтня 2019 року. В цих документах містяться підписи ОСОБА_1 та всі істотні умови кредитного договору.

У виконання кредитного договору АТ «Таскомбанк» відкрив кредитний рахунок для обслуговування ОСОБА_1 та видати їй кредитну картку. Це підтверджується виписками про рух грошових коштів по рахунку, відкритому для обслуговування відповідача.

Зі змісту виписок про рух грошових коштів по рахунку, відкритому для обслуговування відповідача, вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово знімала грошові кошти та розраховувалась ними.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості, відповідач не подала жодного доказу на підтвердження належного виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, а тому у ОСОБА_1 виник борг по поверненню кредиту в загальному розмірі 105954, 22 грн.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст.7 8 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статей 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За ч. 1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ч 2. ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ч. 1 ст. 634ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до заяви-договору №043/7133431-СК від 15 жовтня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Таскомбанк», ОСОБА_1 відкрито поточний рахунок у гривні № НОМЕР_1 . У заяві-договорі встановлено, що сума бажаного кредитного ліміту: 47660 грн.

Відповідно до Паспорту споживчого кредиту за карткою «Велика П`ятірка» від 15 жовтня 2019 року, підписаного ОСОБА_1 , строк кредитування встановлено 12 місяців з автоматичною пролонгацією. В Паспорті передбачено процентна ставка, відсотки річних, орієнтовна загальна вартість кредиту.

Отже, встановлено, що вказана заява-договір про приєднання до публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №043/7133431-СК від 15 жовтня 2019 року, підписана сторонами, є чинною, у встановленому законом порядку недійсною не визнавалася, сторони визначили всі істотні умови договору, а отже з 15 жовтня 2019 року між сторонами виникли договірні відносини, щодо користування кредитними коштами.

Як вбачається із заяви-договору №043/7133431-СК від 15 жовтня 2019 року відповідач була ознайомлена та погодилася зі змістом кредитного договору, умовами отримання продукту «Велика П?ятірка», та умов про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, та повністю з ними згодна; підтвердила, що вона ознайомлена та у письмовій формі у повному обсязі отримала інформацію, визначену ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», підтвердила отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надану виходячи із обраних нею умов кредитування.

Таким чином, підписавши договір, відповідач погодилася із запропонованими їй умовами кредитування, форматом та складовими договору, порядком обслуговування зобов`язання тощо.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідач заперечуючи проти розміру заборгованості також зазначала, що розрахунок заборгованості не є первинним обліковим бухгалтерським документом, розрахунок заборгованості та виписки по рахунку не є борговими документами та належними доказами, що доводять отримання грошей (кредиту), а є доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру та має інформаційний характер у контексті ціни позову, відтак, наданий позивачем розрахунок заборгованості, не може бути доказом безспірності заборгованості та її розміру.

Зазначені твердження колегія суддів оцінює критично, виходячи з наступного.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Проте, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами, щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15ц).

На підставу вимог, щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника позивачем було надано розрахунок заборгованості за кредитним договором №043/7133431-СК від 15 жовтня 2019 року та виписку по особовому рахунку.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором №043/7133431-СК від 15 жовтня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово знімала грошові кошти та розраховувалась ними.

Всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України відповідач не подали жодного доказу на підтвердження належного виконання грошових зобов`язань за кредитним договором.

Тому, як вбачається з розрахунок заборгованості за кредитним договором №043/7133431-СК від 15 жовтня 2019 року та виписки по особовому рахунку, у ОСОБА_1 виник борг по поверненню кредиту в розмірі 43944, 36 грн. та борг по сплаті процентів за користування ним в розмірі 62009, 86 грн.

У спорах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Суд першої інстанції вірно вважав, що наданий позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості, враховуючи, що позивачем надані докази отримання кредитних коштів, а заперечуючи заявлений позивачем розмір заборгованості відповідач свого розрахунку, який би спростовував доводи позивача, щодо суми боргу за кредитним договором №043/7133431-СК від 15 жовтня 2019 року, до суду не надала. Крім того, відповідач не спростувала факт отримання кредиту.

За ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання.

Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Суд першої інстанції, встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань та неналежне виконання позичальником умов кредитного договору та додатків до нього, що призвело до виникнення заборгованості, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості згідно з вимогами ст.526 ЦК України, якою передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба