Дата документу 13.05.2025 Справа № 335/9635/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/9635/24 Головуючий у 1-й інстанції: Рибалко Н.І. Провадження № 22-ц/807/932/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Полякова О.З., Бєлової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Клєц Тетяни Сергіївни до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Клєц Тетяни Сергіївни звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що у провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002431 від 30 липня 2020 року відносно ОСОБА_2 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 27, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 306, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 307. ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 306 КК України, ОСОБА_4 за ст. 307 КК України, обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 307 КК України.

Ухвалою слідчого судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20 липня 2021 року по справі №542/4611/20 (№ 1-кс/524/2092/21) у кримінальному проваджений, внесеному до ЄРДР за № 0002431 від 30 липня 2021 року, було накладено арешт на майно, вилучене під час обшуку 15 липня 2021 року, в т.ч. і на автомобіль марки Ford Mustang, реєстраційний номер НОМЕР_1 та ключі від вказаного автомобіля, власником яких є ОСОБА_1 . Тимчасовим місцем зберігання речового доказу - автомобіля марки Ford Mustang, реєстраційний номер НОМЕР_1 , визначено майданчик для вилучених та арештованих транспортних засобів ГУНП в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, 140.

Після повномасштабного вторгнення РФ на територію України, в кінці лютого 2022, з метою перевірки зберігання автомобіля, ОСОБА_1 приїхала на майданчик для вилучених та арештованих транспортних засобів ГУНІІ в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, 140, однак свого вилученого автомобіля там не виявила. У подальшому від працівників правоохоронного органу стало відомо, що 25 лютого 2022 року зі спецмайданчика викрадено більше 170 коштовних автомобілів, що належали на праві власності іншим особам, в т.ч. і автомобіль ОСОБА_5

16 березня 2022 року за фактом неналежного зберігання речового доказу по кримінальному провадженню № 0002431 30.07.2021 року, Першим відділом (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Мелітополі до ЄРДР було внесено відомості №0000162 від 16 березня 2022 року за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 367 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Постановою про залучення в якості потерпілого, що винесена старшим слідчим другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі від 11 листопада 2022 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано потерпілою у кримінальному провадженні №0000162 від 16 березня 2022 року за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 367 КК України.

30 грудня 2022 року автомобіль марки Ford Mustang, легковий седан - В; шасі № НОМЕР_2 , чорний, 2015 рік випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , оголошено у розшук. На теперішній час досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває, проводяться слідчі та розшукові дії.

Загальна вартість викраденого майна (автомобіля) складає 705 766,94 грн., що підтверджується звітом з оцінки майна від 29 червня 2024 року.

Крім того, позивачка зазначає, що внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування, а сам ГУНП в Запорізькій області завдано моральної шкоди, що полягає у негативних емоціях та переживаннях, страху за себе та членів своєї сім`ї у зв`язку з непередбачуваним зниженням достатку, що викликало погіршення її стану здоров`я, крім того тривале порушення її прав викликало відчуття незахищеності від протиправних посягань, у зв`язку з чим просила стягнути на її користь моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просила суд стягнути з державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 705 766, 94 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 200 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 705 766,94 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 30 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, та судовий збір у розмірі 7357,55 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Головне управління Національної поліції в Запорізькій областіподало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає помилковими висновки суду щодо наявності підстав для відшкодування майнової та моральної шкоди. Вказує, що позивач не надала доказів того, що речовий доказ у вигляді автомобіля Ford Mustang, легковий седан - В; шасі № НОМЕР_2 , чорний, 2015 рік випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 на законних підставах, за результатами розгляду кримінального провадження в рамках якого він був вилучений, може бути повернутий їй. Висновки суду про задоволення позову є передчасними. А також вважає, що позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між притягненням останньої до кримінальної відповідальності та завдання моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 , - адвокат Клєц Т.С. вказала, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що ухвалою слідчого судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20 липня 2021 року по справі № 542/4611/20 (№ 1-кс/524/2092/21) у кримінальному проваджений, внесеному до ЄРДР за № 0002431 від 30 липня 2020 року, було накладено арешт на майно, вилучене під час обшуку 15 липня 2021 року, в т.ч. і на автомобіль марки Ford Mustang, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Тимчасовим місцем зберігання речового доказу, а саме зазначеного автомобіля, визначено майданчик для вилучених та арештованих транспортних засобів ГУНП в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, 140. При цьому, за фактом неналежного зберігання речового доказу по кримінальному провадженню № 0002431 30 липня 2021 року, до ЄРДР було внесено відомості №0000162 від 16 березня 2022 року за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 367 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань. У результаті неналежного зберігання транспортного засобу вилученого у ОСОБА_2 їй спричинено матеріальну шкоду у розмірі 705 766,94 грн, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Також, суд встановив, що позивачу було завдано моральну шкоду, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, а також враховуючи принципи розумності та справедливості, вважав за необхідне стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь позивача 30 000,00 грн., оскільки саме такий розмір відшкодування з урахуванням всіх обставин справи, буде відповідати на думку суду, принципам достатності, розумності та справедливості, які необхідно стягнути з держави на користь позивача відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України. Визначену позивачем суму відшкодування моральної шкоди суд вважав перебільшеною і такою, що не відповідає вимогам ст. 23 ЦК України та обставинам даної справи.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що у провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002431 від 30 липня 2020 року відносно ОСОБА_2 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 27, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 306, ч. 1 ст. 263 КК України.

Ухвалою слідчого судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20 липня 2021 року по справі № 542/4611/20 (№ 1-кс/524/2092/21) у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0002431 від 30 липня 2021 року, було накладено арешт на майно, вилучене під час обшуку 15 липня 2021 року, в т.ч. і на автомобіль марки Ford Mustang, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та ключі від автомобіля, власником яких є ОСОБА_1 . Тимчасовим місцем зберігання речового доказу - автомобіля марки Ford Mustang, реєстраційний номер НОМЕР_1 , визначено майданчик для вилучених та арештованих транспортних засобів ГУНП в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, 140 (а.с.10-12).

У своїх доводах позивачка пояснювала, що після повномасштабного вторгнення РФ на територію України, в кінці лютого 2022 року, з метою перевірки зберігання автомобіля, вона приїхала на майданчик для вилучених та арештованих транспортних засобів ГУНІІ в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, 140, однак свого вилученого автомобіля там не виявила. В подальшому від працівників правоохоронного органу їй стало відомо, що 25 лютого 2022 року зі спецмайданчика викрадено більше 170 автомобілів, що належали на праві власності іншим особам, в т.ч. і авто ОСОБА_5

16 березня 2022 року за фактом неналежного зберігання речового доказу по кримінальному провадженню № 0002431 30 липня 2021 року, Першим відділом (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Мелітополі до ЄРДР було внесено відомості №0000162 від 16.03.2022 року за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 367 КК України, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.14-15).

Постановою про залучення в якості потерпілого, що винесена старшим слідчим другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі від 11 листопада 2022 року ОСОБА_2 визнано потерпілою у кримінальному провадженні №0000162 від 16 березня 2022 року за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 367 КК України (а.с.17).

Згідно з відповіддю ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі № 1702-2857/2024 від 21 лютого 2024 року, 30 грудня 2022 року автомобіль марки Ford Mustang, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , оголошено у розшук. На теперішній час досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває, проводяться слідчі та розшукові дії (а.с.21).

Відповідно до звіту з оцінки майна від 29 червня 2024 року, об`єктом оцінки є умовний середньостатистичний колісний транспортний засіб, а саме легковий автомобіль Ford Mustang, 2015 року випуску, який є функціональним аналогом легкового автомобіля Ford Mustang, (2015 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN- код № НОМЕР_2 , колір чорний, тип палива бензин). На підставі виконаних досліджень та розрахунків з урахуванням рекомендацій приведених в «Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», ринкова вартість об`єкта оцінки склала 705 766,94 грн. з урахуванням ПДВ (а.с.23-40).

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України).

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другою цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими частинами першою, другою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках завдання шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Тобто за цими правовими нормами для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльність цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 81 ЦПК України) .

Отже, при зверненні з позовом про стягнення збитків, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача збитків, наявність збитків та їх розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, що виражається в тому, що збитки мають виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача збитків, а боржник зі свого боку має доводити відсутність своєї вини у заподіянні збитків, оскільки чинним законодавством закріплена презумпція вини особи, яка порушила зобов`язання. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання (ст. 614 Цивільного кодексу України).

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у п. 32 постанови від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17, застосовуючи положення ст.ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним.

За змістом статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно із частинами другою, четвертою статті 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість. У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй документа вона зобов`язана відшкодувати володільцю витрати, пов`язані з втратою чи знищенням документа та виготовленням його дубліката.

Відповідно до частини четвертої статті 168 КПК України після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У пункті 20 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року № 1104 «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України», передбачено, що, зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках Державтоінспекції МВС для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно (пункт 27 Порядку).

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про Національну поліцію" НП України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до пункту 1 Положення про Національну поліцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 877 до основних завдань НП України належить реалізація державної політики у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Крім того, НП України здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності (підпункт 9 пункту 4 зазначеного Положення).

Як було вказано раніше, ухвалою слідчого судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20 липня 2021 року по справі № 542/4611/20 (№ 1-кс/524/2092/21) на автомобіль марки Ford Mustang, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 був накладений арешт в рамках кримінального провадження, за яким ОСОБА_1 є обвинуваченою. Окрім того, вказаний автомобіль є речовим доказом у кримінальному провадженні. Тимчасовим місцем зберігання речового доказу - автомобіля марки Ford Mustang, реєстраційний номер НОМЕР_1 , визначено майданчик для вилучених та арештованих транспортних засобів ГУНП в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, 140.

Таким чином, з урахуванням наведених норм матеріального права, колегія суддів є правильним є висновок суду першої інстанції про наявність у посадових осіб НП України обов`язку забезпечити схоронність та повернення тимчасово вилученого транспортного засобу, який є речовим доказом у кримінальному провадженні та який було арештовано й передано для зберігання на спеціальний майданчик, у стані та комплектації, в якій він передавався на майданчик для зберігання автомобілів, а також про наявність підстав для відшкодування шкоди, заподіяної невиконанням цього обов`язку.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовому висновку, який міститься у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 757/50534/17-ц, на яку також посилається скаржник у касаційній скарзі.

Водночас, частиною 1 статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Скасування арешту майна, яке є речовим доказом у кримінальному провадженні, відбувається у відповідності до норм статті 174 КПК України.

Так, статтею 174 КПК визначено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно.

Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Отже, арешт, накладений в межах кримінальної справи, є заходом забезпечення кримінального провадження, застосованим згідно з нормами Кримінального процесуального кодексу України і його скасування відбувається в порядку, визначеному ст. 174 Кримінального кодексу України.

Аналогічних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла при розгляді справ № 335/12096/15-ц (постанова від 15.05.2018) та № 569/4374/16-ц (постанова від 23.05.2018).

Відтак, скасування арешту, накладеного в межах кримінального провадження, в силу приписів ст. 174 Кримінального процесуального кодексу України, не може здійснюватися судами інших юрисдикцій.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 11.04.2019 № 926/1307-б/15.

Згідно з частиною першою статті 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу (частина дев`ята статті 100 КПК України).

Отже, повернення речових доказів, долучених до матеріалів кримінального провадження, здійснюється у порядку, встановленому КПК України.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові №751/1921/17 від 12 вересня 2018 року.

Близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 12 грудня 2018 року у справі №399/142/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 10 серпня 2023 року у справі № 753/24627/21 зроблено правовий висновок, що позивач має право в порядку кримінального судочинства оскаржити дії та бездіяльність слідчого та/або прокурора щодо неповернення йому автомобіля, вилученого в межах кримінального провадження у 2018 році. Такий порядок захисту прав передбачений КПК України, відповідає природі правовідносин, що виникли між сторонами, є правомірним та ефективним. Водночас ЦПК України не передбачає можливості такого способу захисту в порядку цивільного судочинства.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23 березня 2023 року в справі № 522/5639/22-Е.

За статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено у разі скасування арешту.

Отже, обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути тимчасово вилучене майно після скасування ухвали про накладення арешту на майно прямо передбачено чинним законодавством, а в разі неповернення такого майна, в зв`язку з чим наявні підстави для відшкодування заподіяних збитків особі, у якої воно було вилучено.

Натомість, в матеріалах даної цивільної справи відсутні будь-які докази, що свідчать про наявність підстав для вирішення питання про повернення ОСОБА_1 автомобіля марки Ford Mustang, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Більш того, сама ОСОБА_1 вказувала, що у провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002431 від 30 липня 2020 року відносно ОСОБА_2 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 27, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 306, ч. 1 ст. 263 КК України, в рамках досудового розслідування якого і був накладений арешт на спірний автомобіль, який до теперішнього часу не скасовано, зазначене кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду.

Також, колегія суддів враховує той факт, що 16 березня 2022 року за фактом неналежного зберігання речового доказу по кримінальному провадженню № 0002431 30 липня 2021 року, Першим відділом (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Мелітополі до ЄРДР було внесено відомості №0000162 від 16.03.2022 року за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 367 КК України, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.14-15). Досудове розслідування по вказаному кримінальному провадженню триває.

Проте, після отримання повідомлення від працівників поліції про викрадення її автомобіля із спецмайданчика, позивачка не зверталася до слідчого судді чи суду на підставі положень ст. 174 КПК України щодо скасування арешту на автомобіль, у зв`язку із зазначеною обставиною, що не заперечувалося позивачкою та її представником в суді апеляційної інстанції.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час вирішення спору у вказаній справі по суті, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та не дав їм належної оцінки, не взяв до уваги, що автомобіль марки Ford Mustang, реєстраційний номер НОМЕР_1 є речовим доказом у кримінальному провадженні №0002431 від 30 липня 2020 року відносно ОСОБА_2 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 27, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 306, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 307. ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 306 КК України, ОСОБА_4 за ст. 307 КК України, обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 307 КК України. В рамках цього кримінального провадження ухвалою слідчого судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20 липня 2021 року, було накладено арешт та вилучено майно, в тому числі на автомобіль марки Ford Mustang, реєстраційний номер НОМЕР_1 власником якого є ОСОБА_1 та передано як речовий доказ на майданчик для вилучених та арештованих транспортних засобів ГУНП в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, 140. До теперішнього часу арешт з автомобіля марки Ford Mustang, реєстраційний номер НОМЕР_1 в рамках даного кримінального провадження не знято, кримінальне провадження не закрито, знаходиться на стадії судового розгляду. Отже, повернення майна, яке є речовим доказом у кримінальному провадженні, має вирішуватися у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.

Щодо посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 ( провадження № 12-199гс18), то слід зауважити, що предметом спору у даній справі є стягнення на користь ТОВ «Пандеон» в рахунок відшкодування шкоди, збитків, понесених у зв`язку з бездіяльністю ГУНП в Сумській області, яке не повернуло вилучений на підставі ухвали Приморського районного суду товар після скасування арешту на цей товар у повному обсязі та своєчасно. Тобто, згідно з матеріалами даної справи вбачається, що 10 лютого 2017 року ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми у справі № 592/1354/17 задоволено клопотання позивача про скасування арешту майна та повернення майна власнику.

В даній справі, матеріали справи не містять доказів скасування судом арешту вилученого автомобіля марки Ford Mustang, реєстраційний номер НОМЕР_1 в рамках кримінального провадження №0002431 від 30 липня 2020 року на підставі статті 174 КПК України, який є речовим доказом у даному кримінальному провадженню, що було б підставою для його повернення в власнику, а в разі неповернення такого майна на стягнення заподіяних позивачу збитків..

Відповідно до п. 20 вищезазначеного Порядку схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно ( пункт 27 Постанови).

Отже, на переконання апеляційного суду розгляд вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди від втрати автомобіля, який є речовим доказом у кримінальному провадженні та на якого накладено арешт, можливо лише після винесення слідчим суддею або судом ухвали про скасування арешту на спірний автомобіль на підставі ст. 174 Кримінального процесуального кодексу України, тому позовні вимоги позивачки є передчасними та зводяться фактично про повернення майна (а в разі неповернення про відшкодування шкоди), право на відшкодування якої у позивача, на думку колегії суддів, ще не виникло.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до помилкових та передчасних висновків про задоволення позову, що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права, та що у відповідності до норм статті 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухваленням нового про відмову у задоволені в позові ОСОБА_1 ..

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про відмову у задоволення позову про стягнення матеріальної шкоди, тому підстави для стягнення моральної шкоди також відсутні, як похідної вимоги.

Доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судовою колегією до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду апеляційної інстанції.

Таким чином, наведені аргументи відповідача у апеляційній скарзі є виправданими, колегія суддів вважає документально обґрунтованими та такими, що неналежним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді даної справи.

В свою чергу, викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу доводи спростовуються матеріалами справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Колегія суддів також зауважує, що у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала визначення подібності правовідносин, згідно з яким на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях, після чого застосувати змістовий критерій порівняння (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору), а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії, які матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та давати оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків суду касаційної інстанції в кожній конкретній справі.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у відповідності до норм частини 13 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд повинен здійснити перерозподіл судових витрат, понесених сторонами по справі під час розгляду в суді першої інстанції та апеляційного перегляду.

Так, відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволені позову ОСОБА_1 слід відмовити, то витрати понесені нею у зв`язку з розглядом вказаної справи покладаються лише на неї.

При цьому, колегія суддів враховує той факт, що доводи апеляційної скарга ГУНП в Запорізькій області підлягають задоволенню, відтак витрати понесені на сплату судового збору мають бути компенсовані скаржнику.

Як видно з матеріалів справи, ГУПН в Запорізькій області під час звернення із апеляційною скаргою повинні були сплатити судовий збір в сумі 13586,49 грн., а з платіжної інструкції №2476 від 13.03.2025 року видно, що по факту був сплачений судовий збір в сумі 13590,00 грн. Відтак компенсації ГУПН в Запорізькій області підлягає судовий збір в сумі 13586,49 грн, при чому за рахунок позивачки ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області задовольнити .

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2025 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Клєц Тетяни Сергіївни до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в Запорізькій області судовий збір в сумі 13586,49 гривень (тринадцять тисяч п`ятсот вісімдесят шість гривень 49 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 15 травня 2025 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Кочеткова І.В. Поляков О.З.