ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 533/946/24 Номер провадження 22-ц/814/1945/25Головуючий у 1-й інстанції Оксенюк М. М. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.

розглянув у режимі відеоконференції в м.Полтаві справу за апеляційною скаргою адвоката Остахова Володимира Павловича, представника ОСОБА_1 , на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 04 лютого 2025 року (час ухвалення судового рішення не зазначений; дата виготовлення повного текста судового рішення - 11 лютого 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про позбавлення батьківських прав,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно дітей: малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування позову зазначала, що з грудня 2009 року вона перебувала в цивільному шлюбі з відповідачем. Від спільного проживання у них народилися дві доньки.

З жовтня 2012 стосунки між сторонами були припинені через жорстке, агресивне і безвідповідальне відношення відповідача до позивачки і дітей.

Окрім цього, відповідач майже після народження дітей повністю втратив будь-який інтерес до них, аліменти добровільно ніколи не сплачував, будь-якої фінансової допомоги на утримання дітей не надавав і не надає.

Відповідач є алкозалежним та перебуває на обліку у лікаря психіатра, притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення відносно позивачки і дітей домашнього насильства в стані алкогольного сп`яніння.

Починаючи з жовтня 2012 року по день звернення позивачки із позовом до суду відповідач не виконує свої батьківські обов`язки - не піклується про дітей, не приділяє їм уваги, не забезпечує їх матеріально, не бачить дітей і не бажає приймати участі у їх житті.

Діти не бажають мати відповідача за батька, не бажають з ним спілкуватися, оскільки останній для них чужа людина.

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 04 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі адвокат Остахов В.П., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам позивачки, які підтверджені у тому числі показанням свідків, а також поясненням самих дітей, яким зараз 14 і 12 років, відповідно, тобто вони вже здатні усвідомлено сформулювати своє ставлення до питання, яке вирішується у суді, і у суду не було вагомих підстав не довіряти поясненням дітей.

Сам факт заперечення відповідачем позову не має істотного значення для вирішення спору такої категорії, а покладення судом на відповідача обов?язку змінити свою поведінку лише продовжить у часі страждання дітей, які не сприймають відповідача як батька.

Судом залишено поза увагою те, що відповідач навіть не намагався подати суду хоча б якісь докази на підтвердження його намірів чи намагань виконувати свої батьківські обов?язки.

Висновок органу опіки та піклування, який суд взяв до уваги, є формальним та не містить аналізу обставин, які були підставою для звернення до суду з цим позовом.

У відзиві адвокат Дмитренко О.С., представник ОСОБА_2 , посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Звертається увага, що доводи позивачки про ставлення відповідача до дітей не відповідають дійсності, суперечать поясненням відповідача у суді та фактичним обставинам.

Суд першої інстанції дав належну оцінку показанням свідків, оскільки останні повідомляли суду про факти, які їм стали відомі, зі слів позивачки.

Опитані судом діти також не повідомили суду про факти, якими позивачка обгрунтовує позов.

Стверджується про обгрунтованість висновку органу опіки та піклування, якому суд дав належну оцінку.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішенням суду встановлено, що у позивача та відповідача від спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.14-15).

Відповідно до довідки №610 від 18.09.2024, виданої виконавчим комітетом Козельщинської селищної ради, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживала без реєстрації з 2013 по 2020 роки за адресою: АДРЕСА_1 та мала такий склад сім`ї: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.22).

Згідно довідки №01-06/39 від 16.09.2024, виданої Лутовинівським ЗДО «Ромашка» Козельщинської селищної ради Полтавської області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідували Лутовинівський ЗДО (ясла-садок) «Ромашка» з 2013 року по 2017 та 2018 роки, відповідно. Зі слів вихователів дітей завжди приводила і забирала мати ОСОБА_1 , спілкувалася з вихователями та керівництвом. Відповідач ОСОБА_2 до закладу не приходив. Всі питання, які стосувалися дітей, вихователі вирішували з матір`ю (а.с.21).

Відповідно до довідки №01-37/40 від 11.09.2024, виданої Лутовинівською гімназією Козельщинської селищної ради Полтавської області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчались в Лутовинівській гімназії Козельщинської селищної ради з 2017 року по жовтень 2020 року та з 2018 року по жовтень 2020 року. За весь період навчання дітей, колектив гімназії спілкувався лише з матір`ю, батько дітей ОСОБА_2 , жодного разу не відвідував навчальний заклад та не цікавився навчанням та життям дітей, контактів з класним керівником не підтримував, батьківські збори не відвідував. Всі питання, які стосувалися навчання та розвитку дітей, класний керівник вирішувала з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.23).

Діти зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.17-18), але на час розгляду справи проживають за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до довідки Кременчуцькою гімназією №1 Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області з 2020 року діти ОСОБА_1 навчаються в гімназії, а саме ОСОБА_6 учениця 8-Б класу, ОСОБА_3 учениця 7-В класу. Дівчата регулярно відвідують заняття, навчаються добре, завжди доглянуті. Мати дітей ОСОБА_1 постійно спілкується з педагогами і класними керівниками, відвідує шкільні збори, цікавиться шкільним життям дітей, бере в ньому участь. За період навчання ОСОБА_7 та ОСОБА_3 класні керівники спілкувалися лише з матір`ю. Батько дітей ОСОБА_2 , жодного разу не відвідував освітній заклад та не цікавився навчанням та життям дітей (а.с.24).

Згідно довідки №101/01-36 від 13.09.2024 діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 навчаються в Кременчуцькій дитячій музичній школі №1 ім. П.І.Чайковського в 4 класі з фаху «фортепіано». З боку матері ОСОБА_1 здійснюється постійний контроль за навчанням доньок, систематичне спілкування з викладачами щодо успіхів дітей в школі, відвідування батьківських зборів та концертів в яких беруть участь діти, що значною мірою сприяє підвищенню рівня навчання та виховання (а.с.27).

29.05.2021 позивач ОСОБА_8 одружилася з ОСОБА_9 , після укладення шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Кобеляцьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) (а.с.16).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що є рідним батьком позивачки. З дочкою і онучками не проживав, живе в м.Полтаві. Позивачка з відповідачем у шлюбі не перебували. Від спільного проживання у позивачки і відповідача народилося двоє доньок. Відповідач неодноразово застосовував до позивачки фізичне насильство, у зв`язку з чим, остання припинила будь-які стосунки з ним та почала проживати окремо. Очевидцем конфліктних ситуацій, які виникали між позивачкою і відповідачем він не був, йому відомо про це лише зі слів позивачки. Допомагав позивачці матеріально утримувати дітей. Відповідач не приймав та не приймає участі в утриманні та у вихованні дітей. Чи застосовував фізичне насильство відносно дітей йому невідомо. Позивачка створила з іншим чоловіком нову сім`ю, тому вважає наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.

Свідок ОСОБА_13 , двоюрідна сестра позивачки, у судовому засіданні пояснила, що відповідач з дітьми - абсолютно чужі люди, він не спілкується та не зустрічається з дітьми, а також не надає матеріальну допомогу дітям. Сім`я проживала в страшних умовах. Останні десять років, відповідач взагалі не приймає участі в їхньому житті. Зараз позивачка перебуває у шлюбі і в житті дітей з`явився справжній батько, який про них піклується та цікавиться їхнім життям.

Свідок ОСОБА_14 , односелець позивачки, судовому засіданні пояснив, що бачив позивачку з дітьми у більшості випадків лише одну. Позивачка, проживаючи в с.Ганнівка, отримувала допомогу від сусідів та від територіальної громади. Відповідач не приймав участі у вихованні дітей.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснила, що близько 17 років спілкується з позивачкою та її дітьми. Відповідача дуже добре знає. Через сварки, які вчиняв відповідач, страждали діти. Інколи позивачка разом із дітьми прибігала до неї ночувати, оскільки відповідач в неадекватному стані приходив їх провідувати. Допомагала позивачці утримувати дітей, також допомогу надавали її сестра та батько. На аліменти позивачка не подавала, оскільки у відповідача вже є аліментні зобов`язання щодо утримання інших дітей від попереднього шлюбу.

Опитані в судовому засіданні в присутності психолога ОСОБА_16 неповнолітні діти ОСОБА_4 і ОСОБА_3 надали пояснення, що проживають з матір`ю та вітчимом. Коли спілкувалися з відповідачем останній раз не пам`ятають. Позивачка не забороняє їм спілкуватися з відповідачем. Допомоги від відповідача не отримують. Відповідач не цікавився, як вони живуть, як навчаються, тому вважають правильно позбавити його батьківських прав.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 23.01.2025 року №181, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області вважає за недоцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно його неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки надані ОСОБА_1 докази не свідчать про злісне ухилення батька від виховання дітей, свідоме нехтування ним батьківських прав (а.с.112-115).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з доньками та умисно ухиляється від участі в утриманні дітей.

Суду не надано беззаперечні докази нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також докази, які б свідчили про необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення відповідача батьківських прав.

Саме по собі невідвідування відповідачем навчальних закладів дітей, де вони навчалися та навчаються, не є належним доказом свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Не є підтвердженням свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків показання свідків, оскільки зазначені свідки отримували інформацію щодо поведінки відповідача лише від позивачки.

Суд взяв до уваги, що відповідач є інвалідом ІІ групи, а позивачка не зверталася до суду за захистом прав та інтересів дітей у частині їхнього належного матеріального забезпечення.

Згода дітей на позбавлення відповідача батьківських прав щодо них не свідчить, що зв`язок між ними та біологічним батьком розірвано назавжди і не може бути відновлено, та подальше його налагодження за ініціативою батька буде суперечити інтересам, життю чи здоров`ю дітей.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частинами першою, другою та четвертою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

За змістом зазначеної норми ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24) викладені такі висновки: «Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав…

За вісім років відсутності спілкування з батьком дитина дійсно встановила міцні родинні зв`язки зі своєю матір`ю, вітчимом. Для дитини це є її сім`я, і вона не пам`ятає батька. Однак у цих відносинах не було нічого, що могло б виправдати позбавлення її можливості відновити зв`язок зі своїм біологічним батьком. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що дитині краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього недостатньо, щоб виправдати позбавлення батька будь-якого спілкування з дитиною і можливості такого спілкування в майбутньому.».

У своїх рішеннях Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22, від 09 червня 2023 року в справі № 591/6037/21).

У постанові ВС від 27 листопада 2024 року (справа № 439/2302/23) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , посилалася на те, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, зокрема він не бере участі у вихованні та догляді за сином, жодного разу його не бачив та не спілкувався з ним. Дитина перебуває на утриманні та забезпеченні матері, виховується в повній сім`ї, оточений любов`ю та турботою, вважає своїм батьком іншого чоловіка.

Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивачка визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі № 405/5236/20).»

У межах розгляду цієї справи встановлено, що позивачка прагне позбавити відповідача батьківських прав з підстав, передбачених пунктом другим частини першої статті 164 СК України - ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини.

Аналіз матеріалів справи дає підстави для таких висновків:

- між позивачкою і відповідачем існують особисті непорозуміння (психо-емоційний конфлікт),

-наявне у відповідача захворювання об?єктивно обмежує його у повноцінному спілкуванні з дітьми, участі у їхньому житті, з урахуванням, зокрема, факту проживання сторін у різних населених пунктах,

-думка дітей про батька, їхнє ставлення до нього сформовані, переважно, під впливом їхньої матері,

-позивачка прагне забезпечити дітям зростання у сім?ї із чоловіком в якості батька, який відповідає критеріям добропорядної, дбайливої людини без соціальних вад і без вад здоров?я.

Матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів про обставини, на які зроблене посилання у позові домашнє насильство, у тому числі відносно дітей, на тлі алкогольної залежності, як і не містять підтверджень умисного свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов?язків.

Враховуючи норму ч.2 ст.90 ЦПК України, слід погодитися з оцінкою судом першої інстанції показань допитаних свідків.

Зміст висновку органу опіки та піклування, який обгрунтовано прийнятий судом першої до уваги, свідчить про те, що орган опіки та піклування, вирішуючи питання про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, дослідив і оцінив доводи (аргументи) обох сторін спору і дав їм належну оцінку.

Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні і достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку відповідача у частині ухилення від участі у вихованні дітей, про умисне і свідоме нехтування обов`язками батька, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

Слід визнати, що суд першої інстанції дотримався вимог процесуального закону та у відповідності до приписів ст.89 ЦПК України дав належну оцінку встановленим обставинам та поданим доказам і у відповідності до вимог ч.4 ст.265 ЦПК України у своєму рішенні надав вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Обставини, на які зроблене посилання в апеляційній скарзі, були належним чином проаналізовані судом першої інстанції у сукупності з іншими доказами і фактами.

Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції не встановлено.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Остахова Володимира Павловича, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 04 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 21 травня 2025 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов