КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/2647/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Акціонерного товариства «Сенс Банк»,

приватного виконавця виконавчого округу Одеської області

Парфьонова Георгія Володимировича,

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 01.04.2025 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси, шляхом скерування через представника адвоката Федяєва Сергія Володимировича в електронній формі через підсистему Електронний суд, з позовною заявою до Акціонерного товариства «Сенс Банк», приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича, про стягнення грошових коштів, в якій позивач просить суд: стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 стягнені в порядку примусового виконання у виконавчому провадженні ВП №63511112 виконавчого напису, вчиненого 05.10.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №34042, грошові кошти в сумі 30421 гривня 06 копійок; стягнути з приватного виконавця Одеської області Парфьонова Г.В. на користь ОСОБА_1 стягнені кошти у виконавчому провадженні ВП №63511112 у розмірі 4042,11 грн.; стягнути АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 05.10.2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н. С вчинила виконавчий напис №34042 щодо стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості в розмірі 30 421,06 гривні. На підставі зазначеного виконавчого документу приватний виконавець Одеської області Парфьонов Г. В відкрив виконавче провадження № 63511112, та в подальшому виніс: постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 3042.11 грн., постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 319,00 грн., постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження в сумі 681,00 грн. В ході виконавчого провадження, вимоги виконавчого документа виконано, стягнуто в повному обсязі грошові кошти на загальну суму 34 463,17 грн, з яких: - АТ «Сенс Банк» отримав 30 421,06 грн.; приватний виконавець Одеської області Парфьонов Г. В отримав 4 042,11 грн.

Не погоджуючись із вищевказаним виконавчим написом та постановою приватного виконавця, ОСОБА_1 звернувся із позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню до Київського районного суду м. Одеси. 29.11.2024 року Київським районним судом м. Одеси ухвалено рішення по справі №947/25904/24, яким позов задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №26297 від 20.05.2020р. вчинений Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у сумі 30421,06 грн.

За наслідком чого, позивач з посиланням на приписи ст. 1212 ЦК України вказує, що станом на день подання позову відповідачами було безпідставно отримано в рамках виконавчого провадження № 63511112 грошові кошти на загальну суму 34 463,17 грн, з яких: - АТ «Сенс Банк» отримав 30 421,06 грн.; приватний виконавець Одеської області Парфьонов Г. В отримав 4 042,11 грн.

Добровільно їх не повернення з боку відповідачів, зумовило звернення позивача до суду з даним позовом.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу розподілено судді Калініченко Л.В. та передано головуючому судді.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 24.04.2025 року, встановлено що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положень ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів", вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі.

09.05.2025 року до суду в електронній формі через підсистему Електронний суд надійшли від представника позивача адвоката Федяєва Сергія Володимировича заяви про приєднання до справи доказів на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та про підтримання заявлених вимог і розгляд справи за його відсутності.

19.05.2025 року до суду в електронній формі через підсистему Електронний суд надійшли від представника відповідача АТ «СЕНС БАНК» надійшли письмові заперечення проти заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу з посиланнями на їх не співмірність та невідповідність визначеного розміру зі складністю справи, відсутності доказів на підтвердження їх сплати.

У судове засідання призначене на 21.05.2025 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином.

Від позивача наявна в матеріалах справи заява про підтримання заявлених вимог, розгляд справи за його відсутності.

Відповідачі не зважаючи на належне сповіщення про дату, час і місце розгляду справи у відповідності до положень статті 128 ЦПК України, а АТ «СЕНС БАНК» здійснивши дії з надання заперечень проти судових витрат, не скористались процесуальним правом з подання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Підстав для відкладення судового засідання чи оголошення перерви в судовому засіданні у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом не встановлено.

Приймаючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 21.05.2025 року за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи.

Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 05.10.2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. вчинила виконавчий напис за реєстраційним №34042, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк», яке змінило назву на АТ «СЕНС БАНК» заборгованості у загальному розмірі 30421,06 гривні.

На підставі зазначеного виконавчого документу приватним виконавцем Одеської області Парфьоновим Георгієм Володимировичем 04.11.2020 року винесено виконавче провадження №63511112, з примусового виконання виконавчого напису від 05.10.2020 року за №34042.

В рамках вказаного виконавчого провадження, приватним виконавцем також винесено: постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 3042,11 грн., постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 319,00 грн., постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження в сумі 681,00 грн., що в загальному розмірі становить 4042,11 грн.

18.02.2022 року приватним виконавцем Одеської області Парфьоновим Георгієм Володимировичем винесено постанову, якою закінчено виконавче провадження №63511112, на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», а саме з повним виконанням боржником ОСОБА_1 вимог виконавчого документу. У постанові приватного виконавця засвідчено, що боржником в повному обсязі сплачено розмір заборгованості за виконавчим документом, витрати та основну винагороду приватного виконавця.

На підставі чого судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 , як боржником за виконавчим провадженням №63511112, сплачено на користь АТ «СЕНС БАНК» заборгованість стягнуту за виконавчим написом від 05.10.2020 року, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., зареєстрованим в реєстрі за №34042, та на користь приватного виконавця Одеської області Парфьоновим Георгієм Володимировичем витрати та основну винагороду приватного виконавця в загальній сумі 4042,11 грн.

22.08.2024 року ОСОБА_1 через систему ЄСІТС звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що йому стало відомо про існування виконавчого напису від 05.10.2020 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., зареєстрованого в реєстрі за №34042, про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованість в розмірі 30421,06 грн. (справа №947/25904/24).

За наслідком розгляду вказаної справи, 29.11.2024 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено заочне рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено та виконавчий напис від 05.10.2020 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., зареєстрований в реєстрі за №34042, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Вказане рішення суду сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили 31.12.2024 року.

Судом з урахуванням положень статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» здійснено перевірку наданої до суду роздруківки судового рішення Київського районного суду міста Одеси від 29.11.2024 року по справі №947/25904/24 та встановлено наявність оприлюдненого тексту даного рішення суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень, відповідність його тексту наданій до суду роздруківці, набрання рішенням законної сили 31.12.2024 року.

За наслідком чого встановлені обставини заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29.11.2024 року по справі №947/25904/24, які в свою чергу не оспорювались сторонами в цій справі, додатковому доказуванню в силу приписів ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягають.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини другої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Оскільки заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29.11.2024 року по справі №947/25904/24 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 05.10.2020 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., зареєстрований в реєстрі за №34042, суд приходить до висновку, що отримані АТ «СЕНС БАНК» на підставі вказаного виконавчого напису грошові кошти в сумі 30421,06 грн., підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала.

При цьому, суд наголошує, що поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України підлягає саме та сума коштів, яка була перерахована на рахунок АТ «СЕНС БАНК», що становить 30421,06 грн.

Щодо позовної вимоги до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. про стягнення витрат виконавчого провадження та основної винагороди виконавця що в загальній сумі становить 4042,11 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. ч.1, 2, 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору (ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження»).

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця та витрат на проведення виконавчих дій, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні ст. 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження.

Частиною 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Вищевикладена правова позиція узгоджується та викладена Верховним Судом у постанові від 05.02.2020 року по справі №201/8493/18.

Оскільки вказана основна винагорода та витрати на проведення виконавчих дій не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження, оскарження дій зі стягнення яких підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, а тому позовні вимоги позивача ОСОБА_1 в частині до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича про стягнення коштів сплачених в якості основної винагороди та витрат на проведення виконавчих дій в загальній сумі 4042,11 грн., є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Приймаючи вищевикладене в цілому, позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та підлягає до часткового задоволення.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається позивач за пред`явленим позовом у відповідності до ухвали судді Київського районного суду міста Одеси від 24.04.2025 року на підставі положень ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" звільнений від сплати судового збору в сумі 1211,20 грн., що становить мінімальну граничну ставку судового збору за пред`явлення позову майнового характеру, а відтак приймаючи задоволення позову в частині вимог до АТ «СЕНС БАНК», з останнього на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Щодо вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн., проти яких відповідачем АТ «СЕНС БАНК» заперечував з підстав не співмірності та невідповідності визначеного розміру витрат зі складністю справи, відсутності доказів на підтвердження їх сплати, суд приходить до наступного.

Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.6 ст.137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Таким чином, опис наданих послуг та наявні в матеріалах справи докази на підтвердження їх сплати не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Судом встановлено, що представництво інтересів позивача в даній справі здійснювались Адвокатським бюро «Федяєва Сергія Володимировича» в особі адвоката Федяєва Сергія Володимировича, повноваження якого підтверджуються наданим до суду ордером серії ВН №1263602, виданим Адвокатським бюро «Федяєва Сергія Володимировича» на підставі договору про надання правової допомоги №01/04/2025 від 01.04.2025 року.

У відповідності до наданої копії договору про надання правової допомоги №01/04/2025 від 01.04.2025 року вбачається, що останній укладено між Адвокатським бюро «Федяєва Сергія Володимировича» та ОСОБА_1 , за умовами якого бюро приймає на себе зобов`язання надати Клієнту правову допомогу: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складання звернень (заяв, скарг, пропозицій) та інших документів правового характеру (складання процесуальних документів (заперечень, клопотань, претензій, позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг, заяв про вжиття заходів забезпечення позову та інших документів відповідно до вимог процесуального законодавства); представництва за захисту інтересів Клієнта в будь-яких органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного, кримінального та конституційного судочинства, органах державної виконавчої служби, органах внутрішніх справ та усіх інших правоохоронних органах України з будь-яких питань. Розмір гонорару, який Клієнт сплачує Бюро за надану в межах цього Договору правову допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною нього Договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до Договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками Сторін.

01.04.2025 року між Адвокатським бюро «Федяєва Сергія Володимировича» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №01/04/2025 від 01.04.2025 року, якою сторони засвідчили, що за надання правової допомоги щодо повернення безпідставно отриманих коштів отриманих АТ «СЕНС БАНК». Клієнт виплачує бюро гонорар в сумі 12 000 грн. Клієнт сплачує Бюро гонорар в розмірі 100% від суми, визначеного в пункті 1 цієї Додаткової угоди протягом 3 днів винесення остаточного рішення але в будь-якому разі не пізніше 30.12.2025 року.

Згідно з Актом виконаних робіт від 09.05.2025 року, адвокатом за договором про надання правової допомоги №01/04/2025 від 01.04.2025 року було виконано наступні дії: надання двох усних консультацій - 2 година; складання та подання адвокатського запиту - 1 година; складання та подання позовної заяви про захист прав споживачів - 3 години; складання та подання клопотання про долучення доказів - 1 година.

Надаючи оцінку вказаним доказам, суд вважає, що надана позивачеві правнича допомога на підставі вказаного договору про надання правової допомоги №01/04/2025 від 01.04.2025 року, з урахуванням додатку 1 від 01.04.2025 року до нього, стосується і пов`язана з даною справою, яка була необхідною для реалізації права позивача на звернення до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Поряд з цим, оглядаючи матеріали справи судом встановлено, що визначена у переліку виконаних робіт адвокатом дія зі складання та подання адвокатського запиту не підтверджується матеріалами справи, до суду не надано жодних доказів на підтвердження здійснених адвокатом дій зі збирання доказів пов`язаних з даною справою шляхом скерування відповідного адвокатського запиту.

Щодо включення до переліку здійснених робіт дії зі складання та подання клопотання про долучення доказів, суд зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що відповідна заява стосується доручення доказів на професійну правничу допомогу.

Однак, у відповідності до висновків Верховного Суду викладених у постанові від 02.02.2024 року по справі №910/9714/22 заява про стягнення/розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.

Отже, послуги включені представником позивача до акту виконаних робіт, як такі що стосувались надання правової допомоги за даною справою, а саме: зі складання та подання адвокатського запиту; складання та подання заяви про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, не є обґрунтованими та не входять до витрат які підлягають відшкодуванню.

Судом приймається, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Великої Палати від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15 ц, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не вправі втручатися в ці правовідносини… За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами… Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

В постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі №628/2292/18 зазначено, що якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, то вона за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Разом з тим, відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:

- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).

Ці критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Приймаючи вищевикладене, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, враховуючи, що надана позивачеві правнича допомога за договором про надання правової допомоги №01/04/2025 від 01.04.2025 року пов`язана з даною справою і була необхідною для реалізації позивачем своїх прав на звернення до суду з даним позовом і захисту своїх порушених прав та інтересів, однак враховуючи недоведеність частини наданих послуг за вказаним договором, як і включенні послуг які не підлягають до відшкодуванню, враховуючи одночасно що справа є малозначною, правовідносини врегульовані усталеною правовою позицією, не складною за обсягом здійснених робіт і витраченого часу, суд вважає обґрунтованими витратами на надання правничої допомоги за вказаним договором, які підлягають врахуванню під час здійснення розподілу понесених позивачем витрат в даній справі, в сумі 8571,42 грн. (12000,00 грн. /7=1714,28; 1714,28 * 5 = 8571,42 грн.).

Щодо доводів відповідачів про не підтвердження сплати позивачем коштів за надані послуги, як підставу для відмову у відшкодування витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу, суд вважає безпідставними, оскільки у відповідності до умов укладеної 01.04.2025 року додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №01/04/2025 від 01.04.2025 року, позивач та адвокат узгодили порядок сплати відповідного гонорару адвоката за цим договором, шляхом його сплати в розмірі 100% протягом 3 днів винесення остаточного рішення але в будь-якому разі не пізніше 30.12.2025 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Враховуюче часткове задоволення позовних вимог в частині вимог до АТ «СЕНС БАНК» у відсотковому розмірі 88,27% від загально заявленого розміру вимог (34463,03-100%, 30421,06 *100/34463,06 = 88,27), виходячи з приписів статті 141 ЦПК України стягненню з АТ «СЕНС БАНК» у відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу підлягає 7566,00 грн. (88,27*8571,42/100 = 7566,00), що є співрозмірним з розміром обґрунтованих наданих адвокатом послуг, ціною позову і складністю справи.

Ухвалюючи додаткове рішення суду, судом враховується, що Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 76-89, 141, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100), приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича (місцезнаходження: 65082, м. Одеса, вул. Гоголя, 19, офіс 1) про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», , адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , безпідставно отримані в порядку примусового виконання у виконавчому провадженні ВП №63511112 виконавчого напису, вчиненого 05.10.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №34042, грошові кошти в сумі 30421 (тридцять тисяч чотириста двадцять одна) гривня 06 (шість) копійок.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича про стягнення грошових коштів відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», , адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 7566 (сім тисяч п`ятсот шістдесят шість) гривень 00 (нуль) копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», , адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, на користь держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 22.05.2025 року.

Головуючий Л. В. Калініченко