Справа № 296/5696/25
У Х В А Л А

про передачу справи на розгляд до іншого суду

"27" травня 2025 р. м.Житомир

Суддя Корольовського районного суду м.Житомира Петровська М.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Корольовського районного суду м.Житомира із позовною заявою, відповідно до змісту якої просить стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - аліменти на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , просить стягнути аліменти у розмірі 1/4 від всіх видів доходів відповідача, але не менше 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною 18 років.

Перевіряючи матеріали позовної заяви на дотримання вимог статей 26-30 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд дійшов висновку, що вона не підсудна Корольовському районному суду м.Житомира та про необхідність передачі справи на розгляд до іншого суду, виходячи з наступних підстав.

Судом на виконання вимог ч.6 ст.187 ЦПК України було здійснено запит в Єдиному державному демографічному реєстрі щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) фізичної особи позивача та відповідача.

Як встановлено зі змісту відповіді №1418721 від 27.05.2025, зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначено: АДРЕСА_1 .

Крім того, згідно змісту відповіді № 1418700 від 27.05.2025, зареєстрованим місцем проживання (перебування) позивачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначено: АДРЕСА_2 .

Отже, зареєстрованим місцем проживання як позивачки, так і відповідача є Чернівецька область, що знаходиться поза межами територіальної юрисдикції Корольовського районного суду м.Житомира.

Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ч.1 ст.28 ЦПК України, позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Zand v.Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Аналогічну правову позицію Європейський суд з прав людини також висловив у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України".

Відповідно до статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII(далі - Закон №1402-VIII), ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Так, в тексті позовної заяви відсутнє посилання (обгрунтування) позивачки про застосування правил альтернативної підсудності.

За таких обставин, судом підлягає застосуванню правило підсудності позову, встановлене ч.1 ст.27 ЦПК України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Положеннями статті 32 ЦПК України закріплено, що спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою, яка належить до територіальної юрисдикції Вижницького районного суду Чернівецької області, цивільну справу №296/5696/25 слід передати на розгляд до вказаного суду.

Керуючись статтями 27-32, 260, 261, 353 ЦПК України, суддя, -

постановив:

Цивільну справу №296/5696/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - передати за підсудністю на розгляд до Вижницького районного суду Чернівецької області (59200, Чернівецька область, Вижницький район, м. Вижниця, вул. Українська, 13).

Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою підсудністю з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 27 травня 2025 року.

Суддя М. В. Петровська