ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/5746/24 Номер провадження 22-ц/814/1838/25Головуючий у 1-й інстанції Зуб Т. О. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві справу за апеляційною скаргою адвоката Лук?яненка Олександра Андрійовича, представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційна компанія Полтавського домобудівельного комбінату», на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 17 лютого 2025 року (час ухвалення судового рішення з 14:09:07 до 14:18:49; дата виготовлення повного текста судового рішення 19 лютого 2025 року) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційна компанія Полтавського домобудівельного комбінату» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Полтавське районне управління ГУ ДСНС України у Полтавській області, про зобов`язання вчинити певні дії

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 17 лютого 2025 року клопотання адвоката Лук`яненка О.А. про відмову від позову задоволено.

Прийнято відмову ТОВ «Житлово-експлуатаційна компанія Полтавського домобудівельного комбінату» від позову у цивільній справі за позовом ТОВ «Житлово-експлуатаційна компанія Полтавського домобудівельного комбінату» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Полтавське районне управління ГУ ДСНС України у Полтавській області, про зобов`язання вчинити певні дії.

Провадження у справі закрито в зв`язку із відмовою позивача від позову.

У задоволенні вимог заяви щодо стягнення судових витрат відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Лук?яненко О.А., представник ТОВ «Житлово-експлуатаційна компанія Полтавського домобудівельного комбінату», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції у частині вирішення питання про стягнення судових витрат скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким задовольнити вимоги про відшкодування судових витрат.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення судових витрат суперечить фактичним обставинам і приписам ст.142 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір».

Суд не звернув уваги, що пунктом 5 ст.7 ЗУ «Про судовий збір» імперативно встановлено, що у разі закриття провадження у зв?язку із відмовою позивача від позову ухвалою суду останньому з бюджету повертається 50% сплаченої ним суми судового збору за подання позову.

Суд проігнорував підстави поданої позивачем заяви про відмову від позову вчинення відповідачем дій, які свідчать про задоволення позовних вимог, що відповідно до ч.3 ст.142 ЦПК України є підставою для стягнення із відповідача понесених позивачем судових витрат, у тому числі витрат на правничу допомогу.

У відзиві ОСОБА_1 посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Звертається увага, що у заяві про закриття провадження стверджується, що ніби-то сходова клітина була звільнення ОСОБА_1 09 січня 2025 року, проте провадження у справі відкрито судом 14 січня 2025 року.

Позивач помилково повідомляє суду, що ОСОБА_1 не заперечувала проти закриття провадження і стягнення із неї судових витрат, адже у справі наявні її письмові заперечення про поданої заяви.

У відзиві повторно викладені доводи ОСОБА_1 стосовно безпідставності заявленого до неї позову, зокрема щодо відсутності у позивача права звертатися з таким позовом, недоведеності факта порушення його прав чи законних інтересів.

Стверджується позивачкою не проводилося будь-яких робіт з перепланування, будівництва чи реконструкції по АДРЕСА_1 .

Позивач добровільно на власний розсуд відмовився від позову за наявності заперечень відповідача як проти позову, так і проти закриття провадження.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2024 року ТОВ «Житлово-експлуатаційна компанія Полтавського домобудівельного комбінату» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , просило ухвалити рішення, яким зобов?язати відповідачку, власницю квартири АДРЕСА_2 , звільнити сходову клітину (коридор) від власних речей шляхом їх прибирання з місця загального користування.

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що фахівцями ГУ ДСНС України в Полтавській області у грудні 2024 року встановлений факт, що відповідачка на сходовій клітині біля квартири АДРЕСА_3 встановила шафу для зберігання особистих речей, яка ускладнює евакуацію людей у разі надзвичайної ситуації.

Ухвалю суду від 14 січня 2025 року відкрито провадження у справі; вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначене 11 лютого 2025 року о 10.00 (а.с.23).

03 лютого 2025 року судом отриманий відзив ОСОБА_1 на позовну заяву (а.с.57), у якому викладені заперечення проти заявлених вимог.

У судовому засіданні 11 лютого 2025 року представник позивача заявив клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.68).

12 лютого 2025 року судом отримана заява представника позивача, у якій останній повідомив, що під час проведення підготовчого засідання 11 лютого 2025 року йому стало відомо, що відповідачка ОСОБА_1 09 січня 2025 року самостійно усунула порушення, яке існувало на час пред?явлення позову, тому, посилаючись на відсутність предмета спору, представник позивача заявив про відмову від позову і стягнення із відповідачки судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні заяви про відшкодування судових витрат, суд першої інстанції послався на норми ч.2 , ч.1, п.1 ч.3 ст.133, ч.3 ст.142 ЦПК України, п.5 ч.1 ст.7 ЗУ «Про судовий збір» і зробив висновок про відсутність підстав для ухвалення рішення про відшкодування судових витрат.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Вимога про стягнення судового збору.

У вирішенні питання про повернення (стягнення) витрат зі сплати судового збору слід керуватися нормами ЗУ «Про судовий збір», оскільки вони є спеціальними по відношенню до норм, що містяться у главі 8 Розділу І ЦПК України.

Відповідно до статті 7 ЗУ «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (ч.1 п.5).

У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч.3).

Системне тлумачення положень ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» дає підстави для висновку про те, що у разі закриття провадження у зв?язку із відмовою позивача від позову вся сума сплаченого судового збору йому не повертається суд за клопотанням позивача вирішує питання про повернення йому з бюджету половини сплаченої суми судового збору.

Отже, отримавши заяву про відмову від позову і стягнення судових витрат, зокрема витрат зі сплати судового збору, суд першої інстанції мав вирішити питання про повернення позивачу 50% суми сплаченого судового збору.

Як убачається з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 3 028 грн згідно платіжної інструкції №430 від 27 грудня 2024 року (а.с.2).

У заяві про відмову від позову представником позивача заявлена вимога про стягнення із ОСОБА_1 суми судового збору, сплаченого за подання позову. яка підлягає частковому задоволенню з наведених вище мотивів.

Вимога про стягнення із відповідачки витрат на правову допомогу.

Загальний порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частиною третьою статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Тлумачення зазначеної норми дає підстави для висновку, що у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача, за виключенням, якщо позивач не підтримує свої вимоги унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову. Тобто друге речення частини третьої статті 142 ЦПК України повинно застосовуватися у системному зв`язку із першим реченням, де йдеться про відмову від позову позивача (див. постанову Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 461/4349/23).

Таким чином, положення частини третьої статті 142 ЦПК України застосовується у разі, коли позивач відмовився від позову у зв`язку з задоволенням його вимог відповідачем після пред`явлення позову.

У заяві про відмову від позову представник позивача стверджував, що 11 лютого 2025 року у підготовчому судовому засіданні йому стало відомо про те, що відповідачка ОСОБА_1 після відкриття провадження самостійно усунула порушення, які існували на час пред?явлення позову і 09 січня 2025 року звільнила сходову клітину від своїх речей, зокрема шафи (а.с.69).

Прослуховуванням аудіозапису судового засідання, яке відбулося 11 лютого 2025 року (а.с.68), апеляційним судом установлено, що жоден з учасників справи, у тому числі і ОСОБА_1 , у судовому засіданні не повідомляли суду про те, що відповідачка прибрала шафу із сходової клітини. У судовому засіданні представник позивача лише заявив клопотання про відкладення засідання у зв?язку з можливістю добровільного позасудового врегулювання спору.

ОСОБА_1 17 лютого 2025 року подала суду письмові заперечення проти закриття провадження, у якому, зокрема повторно виклала доводи відзиву на позов (а.с.57) і не повідомила про самостійне усунення порушень, про які заявлено у позові, наполягала відмовити у позові.

Позов отриманий судом поштою 30 грудня 2024 року (а.с.3), провадження у справі у справі відкрито ухвалою суду від 14 січня 2025 року і матеріали справи не містять достовірних даних про те, коли ОСОБА_1 отримала копію ухвали суду із додатками.

Згідно поданої заяви адвокатка Божко Т.Б., представниця ОСОБА_1 , ознайомилася із матеріалами справи 21 січня 2025 року (а.с.31).

Як слідує із заяви ОСОБА_1 від 08 січня 2025 року на ім?я директора ТОВ «Житлово-експлуатаційна компанія Полтавського домобудівельного комбінату» та її особистих пояснень в апеляційному суді вона прибрала речі, що знаходилися біля її квартири, ще до 31 грудня 2024 року, частково після 01 січня 2025 року (а.с.136).

Позивачем суду не надано жодних достовірних доказів про те, коли саме до відкриття провадження у справі чи після, позивачка вчинила її, що свідчать про визнання нею позову.

З огляду на наведене відсутні підстави вважати доведеним те, що позивач відмовився від позову саме у зв?язку з тим, що відповідачка задовольнила позовні вимоги.

Отже, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вимоги представника позивача про стягнення із відповідачки витрат на правову допомогу.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції у частині відмови у відшкодуванні судових витрат, а саме сплаченого судового збору, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про повернення позивачу із бюджету сплачених коштів відповідно до ч.3 ст.7 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, ч.4 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Лук?яненка Олександра Андрійовича, представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційна компанія Полтавського домобудівельного комбінату», задовольнити частково.

Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 17 лютого 2025 року скасувати у частині вирішення вимог про стягнення судових витрат, ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.

Заяву ОСОБА_4 , представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційна компанія Полтавського домобудівельного комбінату», про відшкодування судових витрат задовольнити частково.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційна компанія Полтавського домобудівельного комбінату» з бюджету 50% суми судового збору (3 028/2 = 1 514 грн), сплаченого за подання позовної заяви згідно платіжної інструкції № 430 від 27 грудня 2024 року, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити за недоведеністю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 19 травня 2025 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов