Провадження № 2/761/3004/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

30 травня 2025 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Голуб О.А.,

за участю представника позивача Денисенка С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року позивач, інтереси якого представлені адвокатом Денисенком С.О., звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Договором позики від 16.12.2020 року, з урахуванням суми штрафу, у розмірі 284 895,60 Євро.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 16.12.2020 позивач надав відповідачу в борг під розписку готівкові кошти у розмірі 255 810,00 Євро, на строк до 30.05.2022 року за узгодженим графіком погашення заборгованості. Зазначає, що у зв`язку з виниклою заборгованістю позичальника між позикодавцем та позичальником 07.08.2022 був укладений Договір про реструктуризацію заборгованості за позикою. За умовами вказаного договору позичальник визнає перед позикодавцем існування боргового зобов`язання (заборгованості) у сумі 242 002, 00 Євро за основним тілом позики, що виникла за Договором позики від 16.12.2020. Вказує, що сторони домовилися за вказаною позикою реструктурувати виниклий борг за основним тілом позики шляхом розстрочки і повного погашення заборгованості частинами до 31.12.2023. Однак, після спливу вказаного строку відповідач не розрахувався повністю перед позивачем за договором позики, тобто не повернув боргу у повному обсязі, фактична сума заборгованості становить 237 413, 00 Євро. Крім того, за умовами договору позики відповідно до боргової розписки позичальника від 16.12.2020 та згідно п. 2.5 Договору реструктуризації передбачено, що у випадку порушення позичальником графіку погашення заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20% від суми несвоєчасно повернутих грошових коштів. Таким чином, загальна сума, що підлягає стягненню за договором позики з відповідача на користь позивача, становить 284 895,60 Євро.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2024 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою суду від 24.09.2024 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою суду від 29.10.2024 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених в ньому, проти ухвалення заочного рішення не заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач повторно не з`явився у судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 16.12.2020 між сторонами даної справи, а саме: ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), як позичальником, укладено договір позики, що підтверджується розпискою.

Відповідно до умов розписки, позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 255 810 (двісті п`ятдесят п`ять тисяч вісімсот десять) Євро з кінцевим терміном повернення 30 травня 2022 року.

Зі змісту вказаного документу боргової розписки вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики та факт передачі відповідної суми коштів від позикодавця до позичальника.

07.08.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) був укладений Договір про реструктуризацію заборгованості за позикою, у зв`язку з заборгованістю, яка виникла у ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ).

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору позичальник визнає перед позикодавцем існування боргового зобов`язання (заборгованості) у сумі 242 002, 00 Євро за основним тілом позики, що виникла за Договором позики від 16.12.2020.

Згідно п. 1.2 вказаного договору сторони домовилися за вказаною позикою реструктурувати виниклий борг за основним тілом позики шляхом розстрочки і повного погашення заборгованості частинами до 31.12.2023.

Позичальник ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) після спливу вказаного строку суму боргу не повернув.

За умовами договору позики відповідно до боргової розписки позичальника від 16.12.2020 та згідно п. 2.5 Договору реструктуризації передбачено, що у випадку порушення позичальником графіку погашення заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20% від суми несвоєчасно повернутих грошових коштів.

Правовідносини, які випливають з договору позики, врегульовані нормами параграфу 1 глави 71 ЦК України.

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відтак розписки відповідача, які посвідчують передання їй позивачем грошових коштів і містять вказівку на її зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, розцінюються судом як доказ укладення між сторонами договору позики.

За приписами частини 1 статті 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 ЦК України).

Відповідно до положень статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

З пояснень позивача, викладених у позовній заяві вбачається, що зобов`язання за договором позики та договором про реструктуризацію заборгованості за позикою позичальник ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) не виконав.

Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема, передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наведене означає, що повне виконання боржником позикового зобов`язання підтверджується наявністю у нього боргового документа або розписки позикодавця, а належним доказом часткового повернення позики можуть бути лише власноручна розписка кредитора або відповідні записи у борговому документі.

Дослідженням копії боргового документу, а саме розписки від 16.12.2020 (оригінал розписки знаходиться у відповідача) установлено, що жодних записів про часткове чи повне повернення позик у них немає, також суду не надано відповідних розписок позивача, у зв`язку з чим суд вважає доведеним факт невиконання відповідачем зобов`язання за договором позики.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позикових, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від від 04.07.2018 по справі № 14-134цс18 та від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц.

Наслідки порушення позикових зобов`язань визначені нормою статті 1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Підсумовуючи викладене, суд визнає обґрунтованими та доведеними вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням суми штрафу у розмірі 284895, 60 ЄВРО.

За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з огляду на результат розгляду справи суд покладає на відповідача судовий збір в сумі 15 140 грн. - за подання позову.

Керуючись ст. ст. 1-4, 19, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 )заборгованість за договором позики від 16 грудня 2020 року з урахуванням суми штрафу у розмірі 284895, 60 ЄВРО (двісті вісімдесят чотири тисячі вісімсот дев`яносто п`ять ЄВРО 60 євроцентів).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 )судовий збір в сумі 15140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Сіромашенко