ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/173/23 Номер провадження 22-ц/814/132/25Головуючий у 1-й інстанції Путря О. Г. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголов В.М.

Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.

Секретар: Грицак А.Я.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області 21 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог, на стороні позивача: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, як процесуальний правонаступник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області; Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях;Решетилівська міська рада, як орган місцевого самоврядування; Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Решетилівської міської ради Полтавської області, третя особа на стороні позивача: прокурор Полтавської обласної прокуратури, як представник інтересів Держави у бюджетній сфері, з питань державної і комунальної власності, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання співвласником на праві спільної сумісної власності спільного майна нежитлової будівлі, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Решетилівського районного суду Полтавської області в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_2 про визнання співвласником на праві спільної сумісної власності спільного майна нежитлової будівлі .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29.11.2002 почав працювати приватний стоматологічний кабінет позивача за адресою: АДРЕСА_1 . 19.01.2006 зареєстровано право власності позивача у нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу, ВСЕ/933488, 15.11.2005, форма власності: приватна спільна часткова. 06.05.2020 відповідач ОСОБА_2 купив 301/1000 частку нежитлового приміщення згідно договору купівлі-продажу, серія та номер: 472, виданий 06.05.2020, вид спільної власності: спільна часткова (не зазначена яка саме: державна, комунальна, колективна чи приватна і т.д.). Приватний нотаріус Довбиш С.М. посвідчив договір купівлі-продажу на приміщення в приміщенні: топочну, тамбур, сходові клітки, кладові, умивальник, туалети, коридори і кабінети з якимись номерами. Хоча відповідач купив приміщення в приміщенні, а не приміщення в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , але себе почав вважати власником цілої нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 та вирішувати, кому володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а кому - ні. Те, що відповідач придбав приміщення не в будівлі, а в якомусь абстрактному приміщенні не є опискою, адже у договорі купівлі-продажу відповідача немає посилань на Земельний кодекс України. У зв`язку з тим, що позивач купила частку будівлі, а не частку приміщення, то у її договорі купівлі-продажу є посилання на Земельний кодекс України. Через протиправну поведінку відповідача завдано шкоди економічним правам: праву володіти, користуватися і розпоряджатися власністю; праву на підприємницьку діяльність, не заборонену законом та завдано шкоди соціальним правам: праву на працю; праву на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї. Через те, що відповідач не надає можливості пройти до своєї приватної власності та працювати, позивач позбавлена засобів до існування. Відповідач ігнорує абсолютне право власності і, як наслідок, абсолютне право спільної сумісної власності, як співвласника нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , на спільне майно нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , без якого неможливо володіти, користуватися і розпоряджатися своєю приватною власністю на другому поверсі цієї нежитлової будівлі: на приміщення загального користування, несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції нежитлової будівлі, інженерне обладнання всередині нежитлової будівлі та поза нею; на земельну ділянку, на якій розташована нежитлова будівля, та огорожу. Вказала, що відповідач також протиправно зазіхнув на державну власність , позбавивши абсолютного права на спільну сумісну власність на спільне майно нежитлової будівлі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Полтавській області( Полтавське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності) та вона як могла разом із своєю приватною власністю захищала державну власність.

У зв`язку з вищевказаним, позивач просила поновити порушене право шляхом визнання її співвласником на праві спільної сумісної власності спільного майна нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , без якого неможливо володіти, користуватися і розпоряджатися своєю приватною власністю на другому поверсі цієї нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . Такий спосіб захисту дозволить їй володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та запобігти в подальшому порушенню її абсолютного права на приватну власність та абсолютного права співвласника нежитлової будівлі на спільну сумісну власність на спільне майно нежитлової будівлі, де вона має приватну власність на другому поверсі.

У зв`язку з тим, що після задоволення самовідводів неможливо було утворити склад суду для розгляду справи №546/173/23, що підтверджується протоколом щодо неможливості автоматизованого розподілу справи між суддями від 09.10.2023, справу направлено до Полтавського районного суду Полтавської області, як найбільш територіально наближеного до Решетилівського районного суду Полтавської області.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 18.10.2023 справу прийнято до провадження.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області 21 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,треті особи, які не заявляють самостійних вимог,на стороні позивача:Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області,як процесуальний правонаступник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області;Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях; Решетилівська міська рада,як орган місцевого самоврядування;Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Решетилівської міської ради Полтавської області,третя особа на стороні позивача:прокурор Полтавської обласної прокуратури,як представник інтересів Держави у бюджетній сфері,з питань державної і комунальної власності,треті особи,які не заявляють самостійних вимог,на стороні відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання співвласником на праві спільної сумісної власності спільного майна нежитлової будівлі відмовлено.

В апеляційному порядку рішення оскаржила позивач ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що у судовому засіданні було оголошено інше рішення а ніж те , що міститься у матеріалах справи та оприлюднене до ЄДРСР. Також скаржник вказує, що суддя яка розглядала справу грубо порушила правила етичної поведінки , а саме : неповага до честі та гідності та допущення суддею поведінки , що порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя.

Також , апелянт посилається на те, що районним судом не вирішено низку клопотань, які надавались ОСОБА_1 до суду з метою ефективного захисту своїх прав.

Окрім того , судом не розглянуто єдину позовну вимогу позивача «Визнати ОСОБА_1 співвласником на праві спільної сумісної власності спільного майна нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , без якого неможливо володіти , користуватися і розпоряджатися своєю приватною власністю на другому поверсі нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 »

Більше того, позивач вказує, що заперечення щодо позову відповідач повинен подавати виключно у відзиві. Заява ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про проведення судового засідання без їх участі та відмови у задоволенні позову є недопустимим доказом.

Тож, ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права , постановлене з порушенням правил підсудності, у зв`язку із чим підлягає скасуванню, а справу необхідно направити на новий розгляд до Новосанжарського районного суду Полтавської області .

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 згідно договору купівлі- продажу від 15.11.2005, посвідченого 15.11.2005, державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М. на праві спільної часткової власності належить 71/1000 частка нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28,35)

Крім позивача, зазначене нежитлове приміщення на праві спільної часткової власності належить: ОСОБА_2 (розмір частки: 301/1000), Управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Полтавській області (розмір частки: 144/1000), ОСОБА_3 (розмір частки: 77/1000), ОСОБА_4 (розмір частки: 257/1000), Полтавському обласному відділенню Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності (розмір частки: 144/1000), Підприємству Решетилівської райспоживспілки «Решетилівський райкоопзаготпром» (розмір частки: 635/1000), ОСОБА_5 (розмір частки: 3/20) , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 321342114 від 29.01.2023(а.с. 29-32).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог , суд першої інстанції виходив з того, що нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності вищезазначеним юридичним та фізичним особам, частки яких визначенні відповідно до правовстановлючих документів, а позивач у свою чергу є власником 71/1000 частки вказаного нежитлового приміщення, належного їй на праві спільної часткової власності, порушення її прав належними доказами не доведено .

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частинами першою, третьою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

З матеріалів справи вбачається , що ОСОБА_1 згідно договору купівлі- продажу від 15.11.2005, посвідченого 15.11.2005, державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М. на праві спільної часткової власності належить 71/1000 частка нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Окрім того, зазначене нежитлове приміщення на праві спільної часткової власності належить: ОСОБА_2 (розмір частки: 301/1000), Управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Полтавській області (розмір частки: 144/1000), ОСОБА_3 (розмір частки: 77/1000), ОСОБА_4 (розмір частки: 257/1000), Полтавському обласному відділенню Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності (розмір частки: 144/1000), Підприємству Решетилівської райспоживспілки «Решетилівський райкоопзаготпром» (розмір частки: 635/1000), ОСОБА_5 (розмір частки: 3/20) , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 321342114 від 29.01.2023(а.с. 29-32).

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див.: mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження №14-144цс18).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, провадження № 11-416заі20).

Задоволення судом позовної вимоги має, з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права), дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач.

Установивши, що частки права власності позивача та відповідачів у спірному об`єкті нерухомості є визначеними , і , що позивач, не оспорюючи в судовому порядку право спільної часткової власності відповідача ОСОБА_2 , без встановлення порядку користування між ними нежитловими приміщеннями, які вони мають на праві спільної часткової власності, просить суд позбавити відповідача права на спільну часткову власність без згоди останнього, змінити на інший вид власності, що є не належним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального та процесуального закону.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов