ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4417/25 Справа № 204/9141/24 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів:Агєєва О.В., Космачевської Т.В.

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2025 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Дніпровська міська рада, державний нотаріус Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Євгенія Вячеславівна про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем (суддя першої інстанції Токар Н.В., повний текст рішення складено 22 січня 2025 року),

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська із заявою заінтересовані особи - Дніпровська міська рада, державний нотаріус Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Євгенія Вячеславівна про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, в якій просив встановити факт постійного проживання на час відкриття спадщини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 ..

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2025 року у задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем було відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та через свого представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій вказано, що воно ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження доказів обставини справи та було проігноровано докази спільного проживання спадкодавця зі спадкоємцем, при відсутності доказі зворотного.

Скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 , проживала разом з сином ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 . До смерті заявник був для померлої людиною, яка тривалий час здійснювала догляд та піклувалась про неї.

Вказує, що суд в оскаржуваному рішення вважає неналежними докази фактичного проживання матері з сином, а саме декларації про вибір лікаря через те, що в адресі фактичного проживання в лікарні було допущено механічну помилку в букві будинку та замість АДРЕСА_1 . І повністю ігнорує пояснення представника заявника, що ОСОБА_4 як цивільний чоловік померлої та батько заявника також проживає за адресою АДРЕСА_2 , і саме тому він вказаний як довірена особа пацієнта.

Наголошує на тому, що в тексті оскаржуваного судового рішення спотворена інформація щодо показів свідка ОСОБА_5 , оскільки вона дійсно підтвердила факт постійного проживання заявника та його батька з померлою як родини, вона відвідувала свята в цій родині, повідомила що проживали вони разом, їздили разом до лікарні.

ОСОБА_2 просила рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Від представника Дніпровської міської ради - Бровкіної М.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що заявником не доведено факт спільного проживання зі спадкодавцем, просила оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Від ОСОБА_6 відзив на апеляційну скаргу не надходив.

ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтвердила та просила її задовольнити.

Представник Дніпровської міської ради - Бровкіна М.І. у судовому засіданні підтримала свої заперечення проти задоволення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , де в графі батьки зазначені: батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_3 (а.с.9). Батьки заявника у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів кому на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_3 , таких доказів заявником надано не було.

З інформації відділу формування та ведення реєстру територіальної громади ДМР №1726 від 09.10.2024 вбачається, що ОСОБА_3 , з 10.09.1983 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.68).

З копії спадкової справи №244/2024 до майна померлої ОСОБА_3 вбачається, що останньою за життя було складено заповіт від 08.11.2010 року, згідно якого, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження, усе належне майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть їй, заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; заповіт посвідчено державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Євгенією Вячеславівною 08.11.2010 року (а.с.90 зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджено копією свідоцтва про смерть (а.с.90). З довідки про причини смерті вбачається - ракова інтоксикація (а.с.11).

Після смерті ОСОБА_3 державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Євгенією Вячеславівною 02.05.2024 року заведена спадкова справа №244/2024 (а.с.87).

Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_5 звернувся ОСОБА_1 . Заяв від інших спадкоємців не надходило. Із повторною заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_6 звернувся ОСОБА_1 . Заяв від інших спадкоємців не надходило (а.с.87-96).

15 травня 2024 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують факт прийняття спадщини спільним проживанням та реєстрацією зі спадкодавцем на день смерті ОСОБА_3 ; одночасно зазначено про пропуск строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.95-96).

ОСОБА_3 на час смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ; на день смерті ОСОБА_3 - 15.10.2023 - інші зареєстровані особи відсутні, що підтверджено інформацією, наявною в матеріалах спадкової справи (а.с.95).

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6 зворот,21).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , яка є заявнику двоюрідною сестрою, зазначила, що мати ОСОБА_7 , хворіла, тому вона проживала разом з ОСОБА_8 , її чоловіком ОСОБА_9 за однією адресою біля інфекційної лікарні, більш точної адреси свідок зазначити не змогла.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 18.10.2024 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа: державний нотаріус Третьої дніпровської нотаріальної контори Демуш Євгенія Вячеславівна про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у встановленні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Рішення набрало законної сили 19.11.2024, та міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з недоведеності ОСОБА_1 факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (ч. 3 ст. 294 ЦПК України).

Відповідно до пункту 7 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України.

Факти, що мають юридичний характер - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні.

Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

В порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 755/13027/18 (провадження № 61-3297св19), в якій було заявлено аналогічні вимоги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звертаючись із вказаною заявою до суду, наголошував на тому, що встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_10 , йому потрібно для оформлення спадщини.

Згідно із частиною 6 статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження, виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц).

Тобто, головною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане із наступним вирішенням спору про право цивільне.

Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.

Поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Спір про право виникає з матеріальних правовідносин і характеризується наявністю розбіжностей (суперечностей) між суб`єктами правовідносин з приводу їх прав та обов`язків та неможливістю їх здійснення без усунення перешкод в судовому порядку. Спір про право може мати місце також у випадку, коли на шляху здійснення особою права виникають перешкоди, які можуть бути усунуті за допомогою суду.

У справі, що переглядається, колегією суддів встановлено, що заявник ОСОБА_1 просить установити факт, що має юридичне значення з метою оформлення спадщини, що відкрилась після смерті його матері ОСОБА_3 , при цьому право власності у даній заяві на спадкове майно апелянт визнати не просить.

Тобто встановлення факту проживання безпосередньо пов`язано із виникненням у заявника права на отримання та оформлення спадщини, а тому саме виникнення такого права передбачає спір, який має бути розглянутий в порядку позовного провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Таким чином, при розгляді справи в порядку окремого провадження встановлено наявність спору про право, який повинен вирішуватись в порядку позовного провадження, що зумовлює залишення заяви без розгляду.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм процесуального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам про його законність і встановлені обставини дають підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та залишенням заяви без розгляду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2025 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 21 травня 2025 року.

Головуючи суддя О.В. Халаджи