Справа № 464/6462/23 Головуючий у 1 інстанції: Сабара Л.В.
Провадження № 22-ц/811/3340/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Марко О. Р.,

з участю представника позивача адвоката Огородника О. І., представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 04 жовтня 2024 року (повний текст рішення складено 04 жовтня 2024 року), у справі за позовом ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (далі КЕВ м. Львова), в якому, з урахування заяви про зміну предмету позову, просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ начальника КЕВ м. Львова від 26 травня 2023 № 102 про звільнення ОСОБА_2 з посади юрисконсульта юридичної служби КЕВ м. Львова у зв`язку із скороченням штату працівників згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України;

- поновити ОСОБА_2 на посаді юрисконсульта юридичної служби КЕВ м. Львова з 31 травня 2023 року;

- стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути моральну шкоду у розмірі 50 000 грн 00 коп.;

- судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що оскаржуваним наказом, який отримала 28 серпня 2023 року, її звільнено з посади юрисконсульта юридичної служби КЕВ м. Львова у зв`язку із скороченням штату працівників згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України. Вважає такий наказ незаконним, оскільки КЕВ м. Львова допущено порушення вимог законодавства про працю, зокрема, не запропоновано усіх вакантних посад КЕВ м. Львова, звільнення відбулось без згоди профспілкового органу. Крім того, згідно з відповіддю на адвокатський запит від 29 серпня 2024 року, відповідач зазначає, що її звільнення відбулось відповідно до штатного розписку юридичної служби КЕВ м. Львова на 2023 рік, однак з такого документу не вбачається необхідності скорочення посад. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушення установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. З огляду на те, що незаконне звільнення викликало у неї хвилювання, страждання, стурбованість, змусило відшукувати кошти для власного утримування, чим порушено звичний спосіб її життя, їй заподіяну моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 50 000 грн 00 коп.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2024 року в позові ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м Львова про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , подавши в листопаді 2024 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 , в якій просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2024 року скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не врахував, що при звільненні позивачки їй протягом строку попередження не було запропоновано усіх вакансій, які вводилися, зокрема штатним розписом від 22 березня 2023 року. Судом проігноровано, що позивачка мала перевагу при скороченні. Звільнення позивачки відбулось без узгодження з профспілковим органом. У повідомленні про скороченні позивачку повідомлено про скорочення посади «провідний юрисконсульт», проте вона займала посаду «юрисконсульт 1 категорії». Вказує на те, що наказ про звільненні видано 26 травня 2023 року, після отримання відповідачем у березні 2023 року оновленого штатного розпису на 2023 рік, де було сумарно біля 40, 5 вакантних посад, які позивачці не запропоновано. Судом першої інстанції не забезпечено проведення допиту свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , безпідставно відхилено клопотання позивача про витребування штатного розпису за 2022 рік, що позбавило можливості встановити наявність чи відсутність факту зменшення чисельності штату в 2023 році.

В листопаді 2024 року від КЕВ м. Львова надійшов відзив на апеляційну скаргу, який мотивований законністю та обґрунтованістю оскаржено рішення. Заявник просить відмовити у повному обсязі у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно з наказом начальника КЕВ м. Львова (по стройовій часині) від 01 червня 2010 року № 81, ОСОБА_2 прийнято на роботу в проектно-кошторисну групу інженером з 01 червня 2010 року.

Згідно особової картки працівника ОСОБА_2 встановлено, що остання на підставі наказу № 81 від 01 червня 2010 року призначена на посаду інженера у ПКГ, на підставі наказу № 51 від 02 квітня 2012 року призначена в юридичну службу юрисконсультом, згідно наказу № 48 від 01 квітня 2013 року їй присвоєно другу категорію юриста, а 11 лютого 2016 року на підставі наказу № 24 присвоєно І категорію юриста.

З копії трудової книжки серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_2 до КЕВ м. Львова прийнята 01 червня 2010 року на роботу інженером проектно-кошторисної групи, 02 квітня 2012 року переведена на посаду юрисконсульта, 01 квітня 2016 року переведено на посаду юрисконсульта першої категорії, 02 квітня 2018 року переведено на посаду провідного юрисконсульта, 01 червня 2019 року переведено на посаду юрисконсульта І категорії.

Згідно з попередженням КЕВ м. Львова від 12 січня 2023 року №575/141, з яким ознайомлено працівника ОСОБА_2 , остання попереджена про те, що у разі прийняття уповноваженими органами відповідних кадрових рішень, укладений із нею трудовий договір може бути розірвано, а також повідомлено про те, що будуть запропоновані актуальні посади, у разі відмови від яких позивач буде звільнена з роботи.

З копії штатного розпису юридичної служби КЕВ м. Львова на 2023 вбачається, що станом на 2021 затверджено було 1 посада провідного юрисконсульта (посадовий оклад 5 005) та 3 посади юрисконсульта 1 категорії (з посадовим окладом 4 745), котрі утримувалися фактично станом на 31 грудня 2022 року, та подані до затвердження та реєстрації на 2023 1 посада провідного юрисконсульта, що утримувалася до 31 травня 2022 року, та 3 посади юрисконсульта 1 категорії, 2 з котрих утримувалися до 31 травня 2022 року.

Згідно листа Центрального управління інженерно-інфраструктурного забезпечення Командування Сил логістики ЗСУ від 09 грудня 2022 року вбачається, що у 2022 доведено ліміт чисельності працівників на 2023, які утримуються за штатним розписом у кількості 480 посад.

Наказом начальника КЕВ м. Львова (з адміністративно-господарської діяльності) від 28 березня 2023 року № 112 «Попередження про скорочення по КЕВ м. Львова» попереджено, зокрема, юрисконсульта юридичної служби ОСОБА_2 про наступне скорочення 31 травня 2023 року. Як вбачається з наказу, ОСОБА_2 ознайомлена із таким 30 березня 2023 року, про що поставила власноручний підпис.

З копії журналу вхідної кореспонденції вбачається, що 23 березня 2023 року КЕВ м. Львова отримано 28 штатних розписів.

Згідно копій вказаних штатних розписів на 2023 затверджених 17 березня 2023 року та 31 травня 2023 року вбачається, що згідно приміток впродовж часу з 31 березня 2023 року по 01 червня 2023 року вводилася 51 посада, та скорочувалася або утримувалася в межах вищевказаного періоду 61 посада.

Як вбачається з копії попередження КЕВ м. Львова від 29 березня 2023 року № 575/1221, 30 березня 2023 року ОСОБА_2 попереджено про майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, а також запропоновано актуальні вакантні посади станом на 31 березня 2023 року. Згідно з таким попередженням, позивач, у разі наявності або виникнення вакантних посад з 30 березня 2023 року до 31 травня 2023 року, просила такі запропонувати, оскільки бажає продовжити трудову діяльність. Крім того, 31 травня 2023 року зазначила, що жодна з запропонованих посад їй не підходить, оскільки необхідна спеціальна технічна освіта.

Як вбачається з витягу з наказу начальника КЕВ м. Львова (по стройовій часині) від 26 травня 2023 року № 102 на підставі штатного розпису юридичної служби КЕВ м. Львова № 370/2/шр-з/259 від 17 березня 2023 року, Куцак В. Л., юрисконсульта юридичної служби КЕВ м. Львова, звільнено з роботи 31 травня 2023 року у зв`язку із скороченням штату працівників згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, прийнято рішення про виплату компенсації за 37 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 01 червня 2021 року до 31 травня 2023 року, а також вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку.

З листа № 575/3600 від 28 серпня 2023 року КЕВ м. Львова, адресованого ОСОБА_2 , вбачається, що питання звільнення останньої не узгоджувалося з профспілковою організацією, попередня згода на це її виборного органу не отримувалася.

Касаційний суд неодноразово звертав увагу, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постанову Верховного Суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).

Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 03 липня 2014 року).

Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що така не містить доводів (аргументів) щодо питання зміни в організації виробництва і праці у формі ліквідації та відповідно скорочення чисельності та штату працівників, зокрема юридичної служби, КЕМ м. Львова, працівником якої була позивачка.

Відтак, колегія суддів не здійснює аналіз мотивів рішення суду першої інстанції в цій частині.

Отже, під час апеляційного розгляду колегія суддів має надати відповідь на такі доводи скарги як дотримання порядку вивільнення позивача, а саме пропозиція щодо зайняття вакантних посад, дотримання роботодавцем переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а також отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору з позивачем.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція), яка є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, визначено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено у статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Зазначене повністю узгоджується з вимогами трудового законодавства України.

Тобто, саме відповідач повинен спростувати доводи позивача та довести законність звільнення останнього з роботи. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2023 року в справі № 381/4598/21 (провадження № 61-12466св23).

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (пункт 4 частини першої статті 36 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами першою, другою та третьою статті 49-2 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій (частина четверта статті 49-2 КЗпП України).

За обставинами справи що переглядається не встановлено достатніх підстав для застосування цієї норми.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Реалізація зазначеного обов`язку повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Подібний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року в справі № 6-45цс11 та від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15, Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) та Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року в справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23).

Також він є усталеним в практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, див., наприклад постанови від 22 березня 2023 року в справі № 761/9832/21 (провадження № 61-11984св22); від 10 листопада 2022 року в справі № 525/983/21 (провадження № 61-5659св22); від 28 квітня 2021 року в справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20); від 26 червня 2019 року в справі № 641/5330/16-ц (провадження № 61-19724св18).

Самий лише факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками.

Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які нададуть працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості - інших, які відповідають його кваліфікації.

Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі).

Розірвання трудового договору у випадку змін в організації праці, зокрема й ліквідації чи реорганізації, є ініціативою роботодавця, що й створює для працівника відповідні гарантії від незаконного звільнення. Водночас надання таких гарантій не є формальністю у зв`язку лише із самим фактом змін в організації праці роботодавця, а спрямоване на випадки, коли продовження трудових правовідносин є об`єктивно неможливим, зокрема й у зв`язку з відмовою працівника працювати на змінених умовах. Тому факт такої відмови (за наявності відповідних вакансій) є визначальним (див., постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 квітня 2025 року в справі № 125/1514/20 (провадження № 14-163свц24)).

У постанові від 28 серпня 2024 року в справі № 641/1334/23 (провадження № 14-54цс24) Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі правові висновки:

«На підставі системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган у разі звільнення працівника у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок під час попередження працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Отже, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Водночас роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Такий обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення».

У рішенні від 24 листопада 2024 року у справі «Гадасюк проти України» (CASE OF GADASYUK V. UKRAINE) ЄСПЛ констатував, що суд не розглянув питання, чи були дотримані відповідні гарантії при звільнені заявниці, зокрема щодо того, чи заявниці запропоновані інші вакантні посади. ЄСПЛ виснував, що заявниця була позбавлена свого права на вмотивоване судове рішення, та встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з необґрунтованістю або недостатньою вмотивованістю судового рішення.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 квітня 2021 року в справі № 444/2600/19 (провадження № 61-13999св20), від 22 липня 2021 року в справі № 456/57/20 (провадження № 61-6268св21), від 27 серпня 2021 року в справі № 712/10548/19 (провадження № 61-10299св21), від 09 грудня 2021 року в справі № 646/2661/20 (провадження № 61-7496св21) та інших; така судова практика є усталеною.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції дійшов висновку про дотримання роботодавцем процедури звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням та про законність такого звільнення ОСОБА_2 .

Втім у рішенні не зроблено достатньо обґрунтованих висновків про дотримання роботодавцем саме частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, згідно з положеннями частини шостої статті 81 ЦПК України.

Так, судом першої інстанції встановлено, що наказом начальника КЕВ м.Львова від 28 березня 2023 року № 112 попереджено, у тому числі ОСОБА_2 , про наступне скорочення 31 травня 2023 року, з яким остання ознайомлена 30 березня 2023 року про що свідчить її власноручний підпис у цьому наказі.

30 березня 2023 року ОСОБА_2 було письмово попереджено про наступне звільнення з 31 травня 2023 року з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із внесенням змін в організацію виробництва і праці, а саме скорочення посади, яку вона обіймала.

Факт належного попередження позивачки, тобто не пізніше ніж за два місяці, про її звільнення стверджується підписом останньої, наявним на вказаному попередженні від 29 березня 2023 року. Факт належного попередження у передбачений статтею 49-2 КЗпП України строк сторона позивача в даній справі не оспорює.

Крім того, як встановлено судом, відповідачем на виконання вимог статті 49-2 КЗпП України 30 березня 2023 року було запропоновано позивачці для ознайомлення список вакантних посад, які є актуальними станом на 31 березня 2023 року. З переліком вакантних посад позивачка ознайомлена, однак зазначила, що у разі виникнення або наявності інших вакантних посад за період з 30 березня 2023 року по 31 травня 2023 року просить їй їх запропонувати, оскільки хоче продовжити трудову діяльність в КЕВ м. Львова. На цьому ж попередженні є ще одна відмітка, датована 31 травня 2023 року, під якою міститься підпис ОСОБА_2 про те, що жодна із запропонованих посад їй не підходить, оскільки потрібна спеціальна технічна освіта.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що позивачці було повідомлено про наявність усіх вакантних посад як на момент повідомлення про вивільнення, так і на момент звільнення, що відповідали її освітньо-кваліфікаційному рівню та професійним навичкам. Відтак вказане свідчить про виконання відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України.

Проте з такими висновками суду колегія суддів погодитись не може, виходячи з такого.

Як встановлено апеляційним судом, за період від часу попередження позивачки про наступне звільнення до такого звільнення у роботодавця були щонайменше вакантними 17 посад, зокрема, начальника відділення економістів з договірних та претензійних робіт; інженера з проектно-кошторисної роботи 1 категорії, контролера на контрольно-пропускному пункті, сторожа, бухгалтера, начальника складу, комірника, які позивачки могла виконувати, відповідно до своєї професійної кваліфікації.

Однак відповідачем не надано доказів про те, що позивачці були запропоновані згадані вакантні посади, або ж про те, що ці посади не були вакантними протягом всього періоду від попередження до звільнення, як і не надано доказів, що протягом цього періоду у відповідача взагалі не було вакантних посад, які не вказані в його попередженні від 30 березня 2023 року.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що відповідачем не дотримано гарантій, передбачених частиною другою статті 40, частиною третьою статті 49-2 КЗпП України при звільненні ОСОБА_2 , оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника, посада якого підлягає скороченню, покладається саме на роботодавця.

При цьому, виконання цього обов`язку передбачає, що роботодавець зобов`язаний запропонувати такому працівнику усі посади, які відповідають його освіті, кваліфікації та досвіду та які є вакантними з часу попередження про наступне вивільнення та до дня прийняття наказу про звільнення, та на які працівник може бути переведений за його згодою без проходження додаткових конкурсних процедур.

В суді апеляційної інстанції представник відповідач підтвердив, що позивачці протягом всього періоду від її попередження до звільнення не пропонувалися усі наявні вакантні посади, виходячи лише з того, що така не погодиться на виконання таких робіт, з огляду на займану нею до звільнення посаду. Проте такі міркування відповідача не ґрунтуються на положеннях трудового законодавства, зокрема, положеннях статті 49-2 КЗпП України.

Тож колегія суддів на підставі обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, дійшла висновку про невиконання відповідачем вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивачки, а відтак й про незаконність її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Оскільки звільнення позивачки проведено з порушенням вимог трудового законодавства, наявні правові підстави для визнання незаконними та скасування наказу начальника КЕВ м. Львова від 26 травня 2023 № 102 про звільнення ОСОБА_2 з посади юрисконсульта юридичної служби КЕВ м. Львова у зв`язку із скороченням штату працівників згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України.

За правилами частин першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Зважаючи на те, що законодавством не передбачена можливість поновлення на посаді, відмінній від тієї, з якої працівника було незаконно звільнено, позивачка підлягає поновленню саме на посаді юрисконсульта юридичної служби КЕВ м. Львова з 31 травня 2023 року, тобто з часу її звільнення.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП).

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Період вимушеного прогулу визначається робочими днями (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року в справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23)).

Обчислення середньої заробітної плати працівника за час вимушеного прогулу здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата (дню звільнення працівника з роботи).

Абзацом першим пункту 4 Порядку визначено, що не враховується при обчисленні середньої заробітної плати.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом другим пункту 8 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що нарахована позивачу щомісячна заробітна плата за березень 2023 року становить 21 827 грн 00 коп., а за квітень 13 879 грн 14 коп., у березні позивачкою відпрацьовано 23 дні, а квітні 13 днів.

А отже, середньоденна заробітна плата нараховується таким чином: 35 706 грн 14 коп. (нарахована заробітна плата за фактично відпрацьований час протягом двох місяців) : 36 днів (кількість фактично відпрацьованих робочих днів за два місяці) = 991 грн 84 коп.

Розрахунок розміру середньоденної заробітної плати здійснено згідно довідок про нараховану та виплачену заробітну плату, наданих відповідачем як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції.

Відтак, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 515 756 грн 80 коп. (991,84 грн. середньоденна заробітна плата х 520 робочих днів вимушеного прогулу (з 31 травня 2023 року по 29 травня 2025 року включно), з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша статті 237-1 КЗпП України).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Так, у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року в справі №326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року в справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року в справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).)

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19)).

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року в справі №372/2085/16-ц (провадження № 61-18385св19) зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Встановивши порушення відповідачем трудових прав позивачки (незаконне звільнення), врахувавши тривалість спору щодо поновлення її трудових прав, а також займану нею посаду, та значну тривалість трудових відносин сторін, з врахуванням вимог розумності та справедливості, колегія суддів вважає за можливе визначити розмір грошової компенсації моральної шкоди в сумі 5 000 грн 00 коп., адже компенсація моральної шкоди в її грошовому еквіваленті має на меті забезпечити покращення психоемоційного стану особи, забезпечивши почуття справедливості, а не безпідставне збагачення.

Згідно підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

З урахуванням розміру мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2025 року, враховуючи, що визначена судом апеляційної інстанції моральна шкоди у розмірі 5 000,00 грн не перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, її стягнення слід проводити без утриманням податків та зборів.

Оскільки під час апеляційного розгляду встановлено порушення роботодавцем положень статті 49-2 КЗпП України, що свідчить про незаконність звільнення позивачки, колегія суддів у цьому зв`язку не убачає підстав для детального аналіз доводів скарги щодо недотримання роботодавцем положень статті 42 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про відсутність попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є позивачка, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на таке.

У відповідності до положень частини першої статті 43 КЗпП України (в редакції, діючій на час припинення трудових відносин з позивачкою) розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства.

За положеннями статті 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Разом із тим, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, строк дії воєнного стану було неодноразово продовжено, та діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі Закон № 2136-IX) визначено, що у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу Законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 20 травня 2025 року в справі № 332/3921/23 (провадження № 61-17212св24).

Позивачка не надала доказів, що вона була обрана до виборних органів профспілки, на момент звільнення входила до складу профспілкових органів, відтак безпідставними є аргументи про те, що її звільнення відбулось без згоди профспілкового комітету, членом якого вона є.

Подібні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 06 грудня 2023 року в справі № 377/385/22 (провадження № 61-10512св23) та від 15 січня 2025 року в справі № 591/4405/22 (провадження № 61-4315св24).

Щодо витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку з реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі EAST/WEST ALLIANCE LIMITED V. UKRAINE від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 268)).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Водночас для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року в справі № 904/4507/18).

Суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15).

У частинах першій, другій та третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Положення частини першої цієї статті, узгоджується з положеннями пункту 9 частини третьої статті 175 ЦПК України.

Відповідно до положень частини четвертої та п`ятої статті 141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

З матеріалів справи убачається, що позовна заява не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, проте у ній міститься прохання про їх стягнення з відповідача на користь позивача в розмірі 15 000 грн 00 коп. У вересні 2024 року представник позивачки Огородник О. І. подав до суду заяву про розподіл судових витрат, до якої додано: копію договору №100/2023 від 23 серпня 2023 року про надання професійної правничої допомоги, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Огородником О. І.; копію додатка № 1 до цього договору від 25 серпня 2023 року, в якому сторони узгодили фіксовану суму гонорару в розмірі 15 000 грн 00 коп.; копію акта № 1 про надані послуги згідно договору № 100/2023 від 23 серпня 2023 року, загальна сума до оплати за яким складає 15 000 грн 00 коп.; доказ надіслання даних документів відповідачу.

З матеріалів справи убачається, що інтереси позивачки в суді першої інстанції представляв адвокат Огородник О. І., яким на підтвердження своїх повноважень надано ордер серії ВС № 1209006, виданий 04 жовтня 2023 року на підставі договору про надання правової допомоги № 100/2023 від 23 серпня 2023 року.

У вересні 2023 року до суду першої інстанції надійшли заперечення КЕВ м. Львова, в тому числі щодо заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у справі, в яких містить прохання відмовити у їх стягненні.

Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу під час розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів враховує таке.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 910/12876/19).

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21.

Оцінюючи заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, на предмет їх пропорційності обставинам справи, колегія суддів зауважує про їх відповідність критеріям необхідності та реальності понесення таких витрат.

Беручи до уваги наведене та з огляду на складність справи, суть спору (захист трудових прав), необхідність надання правової допомоги позивачу у суді першої інстанції, тривалість розгляду, а також на необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, враховуючи заперечення відповідача щодо стягнення таких витрат, колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтованими є витрати на професійну правничу допомогу, понесені ОСОБА_2 у суді першої інстанції, в розмірі 10 000,00 грн.

Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржене рішення скасувати, ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та у випадку скасування або зміни судового рішення - розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовних вимог про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, з КЕВ м. Львова на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1 180 грн 96 коп. за розгляд справи судом першої інстанції та 1 771 грн 44 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції, а з КЕВ м. Львова в дохід держави судовий збір в 6 231 грн 17 коп. за розгляд справи судом першої інстанції та 9 346 грн 75 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова від 26 травня 2023 № 102 про звільнення ОСОБА_2 з посади юрисконсульта юридичної служби Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова з 31 травня 2023 року у зв`язку із скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_2 на посаді юрисконсульта юридичної служби Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова з 31 травня 2023 року.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 травня 2023 року по 29 травня 2025 року в розмірі 515 756 (п`ятсот п`ятнадцять тисяч сімсот п`ятдесят шість) грн 80 коп., з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на користь ОСОБА_2 завдану моральну шкоду в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп., без утримання з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на користь ОСОБА_2 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.

В задоволенні решти вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, відмовити.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на користь ОСОБА_2 1 180 (одну тисячу сто вісімдесят) грн 96 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 1 771 (одну тисячу сімсот сімдесят одну) грн 44 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова в дохід держави судовий збір в розмірі 6 231 (шість тисяч двісті тридцять одну) грн 17 коп. за розгляд справи судом першої інстанції та 9 346 (дев`ять тисяч триста сорок шість) грн 75 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич