ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2025 року м. Чернівці Справа № 724/2808/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Скулеба А.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Клішковецької сільської ради Дністровського району,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Білої Уляни Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 12 березня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Ковальчук Т.М., дата виготовлення повного тексту рішення 17 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення факту самостійного утримання дитини.

В обґрунтування позову покликався на те, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 16.10.2015 року, від вказаного шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .

Зазначав, що вже понад рік шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені, сім`я існує формально, вони проживають в різних країнах, під час спілкування засобами зв`язку між ними постійно виникають сварки, а тому вказані стосунки суперечать інтересам сторін та їх спільної дитини, а збереження сім`ї є неможливим.

З приводу вимоги про встановлення факту самостійного утримання дитини вказував, що він є люблячим та турботливим батьком, дитина проживає з ним, на його утриманні, він створив гарні умови для проживання для доньки.

Крім іншого, донька відвідує навчальний заклад, батько виховує її, слідкує за її зовнішнім виглядом, цікавиться навчанням та успіхами дитини, дбає про стан її здоров`я, а встановлення факту відповідатиме якнайкращим інтересам дитини і є необхідним для оформлення заявником документів щодо подальшого отримання соціальної допомоги на дитину, яка виховується одним із батьків, здійснення заходів лікування, оздоровляння, зміну місця проживання, тощо.

Провадження №22-ц/822/449/25

На підставі наведеного просив позов задовольнити.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 12 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Клішковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області 16 жовтня 2015 року, актовий запис №51 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - розірвано. В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої доньки, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Вважає рішення суду в оскаржуваній частині незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що з висновку органу опіки та піклування Клішковецької сільської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Клішковецької сільської ради від 10.02.2025 року за №40/03-2025, вбачається, що працівниками відділу «Служба у справах дітей» було проведено обстеження умов проживання малолітньої дитини та позивача. За результатами обстеження встановлено, що дитина фактично проживає з батьком. В будинку, де проживає дитина, створені всі необхідні умови для проживання, навчання та відпочинку. Мати малолітньої дитини ОСОБА_2 вже більше як півтора року перебуває за кордоном (Німеччина). З тих пір батько самостійно утримує та виховує доньку.

Під час обстеження житлово побутових умов проживання дитини члени комісії мали змогу поспілкуватися із сусідами ОСОБА_1 , які підтвердили, що батько дійсно самостійно виховує та доглядає малолітню дитину, вона перебуває фактично на його повному утриманні. Батько характеризується позитивно, веде здоровий спосіб життя, з сусідами підтримує дружні стосунки, між батьком та донькою спостерігаються гарні, теплі відносини, останній турбується про стан здоров`я дитини, її успіхами в навчанні, гарно проводить з донькою вільний від навчання час, тому орган опіки та піклування вважав за доцільне підтвердити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 малолітньої доньки.

Звертає увагу, що встановлення відповідного факту жодним чином не обмежує матір у її правах та не змінює наявного станом на момент розгляду справи порядку участі батьків у вихованні дитини, а є лише юридичною фіксацією факту самостійного виховання та утримання дитини з метою подальшого використання такого судового рішення в різних державних органах та установах, що відповідає найвищим інтересам дитини.

Крім того, встановлення відповідного факту потрібно для оформлення батьком документів й подальше отримання соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків, здійснення заходів щодо лікування дитини, оздоровлення, можливу зміну місця мешкання тощо.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів до наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

З урахуванням того, що СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а тому залишення малолітньої дитини разом з батьком на його самостійному утриманні та вихованні може мати негативні наслідки для матері дитини.

З наведеним висновком колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

16.10.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 виконавчим комітетом Клішковецької сільської ради Хотинського району зареєстровано шлюб, актовий запис №51, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.7 - зворот).

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.7-зворот).

Витягом з реєстру територіальної громади №2023/001492867 від 17.02.2023 року встановлено, що ОСОБА_6 зареєстрована по АДРЕСА_1 (а.с.8).

У відповідності до довідки Клішковецької сільської ради №974 від 11.07.2024 року ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_1 , разом із ним проживає та знаходиться на його утриманні малолітня донька ОСОБА_6 (а.с.8).

З довідки-характеристики Клішковецької сільської ради №1011 від 26.07.2024 року ОСОБА_1 проживає за вказаною вище адресою, на час видачі довідки не працює, підприємницькою діяльністю не займається, спиртними напоями не зловживає, наркотичні засоби не вживає, в критичних ситуаціях веде себе адекватно, скарг на нього до сільської ради не надходило (а.с.8-зворот).

Актом обстеження житлово-побутових умов проживання малолітніх (неповнолітніх дітей) від 09.07.2024 року встановлено, що на даний момент дитина проживає з батьком, мати дитини перебуває за кордоном. Батько веде здоровий спосіб життя, сусідами характеризується з позитивної сторони. Малолітня ОСОБА_3 проживає в гарних умовах, забезпечена всім необхідним для нормального розвитку та відпочинку. Батько піклується про здоров`я та розвиток дитини. Дівчинка має окрему кімнату, облаштоване місце для навчання, між батьком та донькою спостерігаються гарні, теплі взаємовідносини (а.с.8-9).

Згідно характеристики ОЗО «Клішковецького ЗЗСО І-ІІІ ст.» від 24.07.2024 року ОСОБА_6 проходить навчання у вказаному закладі з 01.09.2022 року, характеризується позитивно як у навчанні, так і в поведінці, завжди охайна, батько приймає участь у навчанні та вихованні дитини. Характеристикою від 31.01.2025 року встановлено, що мати ОСОБА_3 практично не бере участі у шкільному житті дитини, не відвідує батьківські збори та не виявляє інтересу до навчального процесу дитини (а.с.9, 60-61).

Батько дбає про здоров`я дитини, звертається за медичною допомогою у разі необхідності до Клішковецької амбулаторії загальної практики сімейної медицини, що підтверджується довідкою №177 від 10.07.2024 року (а.с.9 - зворот).

Рішенням Клішковецької сільської ради від 10.02.2025 року №40/03-2025 затверджено висновок про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 своєї малолітньої дитини ОСОБА_6 (а.с.59).

З письмових пояснень ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що мати дитини перебуває за кордоном, батько понад 1,5 року самостійно виховує та утримує дитину (а.с.62-64).

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в п.3 ст.9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відносини по вихованню дітей регулюються нормами СК України на засадах добровільності.

Так, згідно із ч.ч.2, 3 ст.54 СК України усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім`ї. Вважається, що дії одного з подружжя стосовно життя сім`ї вчинені за згодою другого з подружжя.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 СК України.

Відповідно до ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

За приписами ч.1 ст.152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст.158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст.159 СК України.

Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.

Згідно із ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Встановлення факту самостійного виховання неповнолітніх дітей можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним з батьків батьківських обов`язків.

Згідно із ч.1 ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Судом першої інстанції не встановлено факту порушення особистих прав заявника, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний ним спосіб, та необхідність, дійсну мету встановлення (підтвердження) судом фактів, про які просив заявник.

Верховний Суд України у листі від 1 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертав увагу судів, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян4 для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Встановлення фактів спільного проживання батька з дитиною, виховання дитини батьком та утримання батьком дитини не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у заяві, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька, про які він зазначив у заяві.

ОСОБА_1 не довів, що матір відповідач у справі не здійснює батьківських прав та не виконує обов`язків щодо своєї малолітньої доньки, а посилання позивача на необхідність встановлення факту самостійного утримання дітей для отримання різного виду соціальний пільг, є загальним твердження, ним не доведено й не надано доказів щодо відмови в наданні певних пільг та інших соціальних гарантій, що, в свою чергу, порушувало б права батька дитини та свідчило про доцільність встановлення такого факту.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, пункт 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, пункт 122, від 30 жовтня 1991 року).

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, пункт 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, пункт 106).

Отже, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

У справах позовного провадження встановлення факту самостійного виховання дітей, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною 1 статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

З огляду на викладене апеляційний суд констатує: у справі, що переглядається, вимога про встановлення факту самостійного виховання доньки без заявлення інших позовних вимог, у зв`язку з чим цей факт встановлюється, не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав позивача, а є лише підставою для вирішення інших позовних вимог, іншої справи.

Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції, також не спростовують зазначених висновків.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 12 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк