ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2382/25 Справа № 203/5843/24 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Травкіній В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2024 року у складі судді Католікяна М.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 21 лютого 2018 року по 30 вересня 2020 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське», працюючи на посаді заступника начальника дільниці підземним.

Зазначає, що при його звільненні відповідачем своєчасно не проведено остаточного розрахунку, не виплачені належні суми по заробітній платі.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 квітня 2021 року з ТОВ «Краснолиманське» на його користь стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 289982,91 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 квітня 2021 року по 23 квітня 2021 року у розмірі 24696,24 грн.

Рішення суду фактично було виконане лише 05 червня 2023 року.

Враховуючи викладене, вимушений звернутися до суду та просити стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 142671,59 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 квітня 2021 року по 05 червня 2023 року у розмірі 762678,00 грн

Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду із даним позовом, передбачений положеннями ст. 233 КЗпП України.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повному обсязі з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, оскільки позивач не обмежений будь-яким строком звернення до суду з цього питання. Вказує, що судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, які є обов`язковими під час розгляду справи.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 21 лютого 2018 року по 30 вересня 2020 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське», працюючи на посадах помічника начальника дільниці підземного та заступника начальника дільниці підземного.

При звільненні, ТОВ «Краснолиманське» не сплатило усі належні останньому при звільненні кошти.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області 23 квітня 2021 року з ТОВ «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по заробітній платі за грудень 2019 року по вересень 2020 року у сумі 289982,91 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 квітня 2021 року по 23 квітня 2021 року у сумі 24696,24 грн.

Рішення суду набрало законної сили 24 травня 2021 року і фактично було виконане 05 червня 2023 року.

Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За змістом ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно із ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 3 липня 2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У розумінні положень ч.1,2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116 КЗпП України).

Згідно з п. 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Таким чином, з урахуванням приписів п. 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, право на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у позивача виникло 01 липня 2023 року перший день після закінчення в Україні карантину й фактичного виконання рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 квітня 2021 року. Таке право відповідно до ст.233 КЗпП України за позивачем зберігалося протягом трьох місяців тобто до 01 жовтня 2023 року.

Між тим, ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом лише 15 жовтня 2024 року. Про поважність причин порушення зазначеного строку позивач під час розгляду справи судом першої інстанції не заявляв, з відповідним клопотанням не звертався.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки позивачем пропущено строк на звернення до суду із даним позовом, передбачений положеннями ст. 233 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк на звернення до суду пропущено не було, а тому наявні правові підстави для задоволення позову, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені обставини були предметом розгляду судом першої інстанції, на ці доводи судом було надано вичерпну відповідь.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те що його права порушені та наявні підстави для стягнення компенсації втрати частини заробітку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом надано на ці доводи вичерпну відповідь, вказані доводи суперечить наявним в матеріалах справи доказам, а судом першої інстанції в свою чергу було в повному обсязі з`ясовано всі обставин, необхідні для вирішення спору у даній справі.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позову та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 21 травня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 02 червня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна