ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м.Суми

Справа №592/7847/24

Номер провадження 22-ц/816/566/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Філонової Ю. О.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Четвертак Ларисою Віталіївною,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 липня 2024 року у складі судді Шияновської Т.В., ухваленого в м. Суми, повне рішення складено 02 серпня 2024 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про визначення місця проживання дитини,

у с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Четвертак Л.В. звернувся до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги мотивував тим, що Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 02 вересня 2021 року у справі № 592/9616/21 розірвав шлюб між ним та ОСОБА_2 . Від шлюбу мають дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина останні роки постійно проживала разом з батьком, який є його законним представником дитини з інвалідністю. Дитина зареєстрована разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . За місцем проживання дитини створені належні умови для проживання та розвитку. Син відвідує дитячий садочок та гуртки для його розвитку, зокрема центр раннього розвитку дитини « ОСОБА_4 ». Син доглянутий, виявляє прихильність до батька. Батько відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків, займається фізичним та інтелектуальним розвитком дитини, його здоров`ям. Позивач має самостійний заробіток, достатній для утримання дитини. Крім того, має вільний графік роботи, тому може приділяти багато часу для розвитку та виховання сина. Натомість мати дитини ніде не працює, не має самостійного доходу, приділяє недостатньо уваги вихованню дитини.

Посилаючись на вказані обставини просить визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Ковпаківський районний суд м. Суми ухвалою від 26 липня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди відмовив.

Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 26 липня 2024 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду та ухвалою про відмову в затвердженні мирової угоди, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Четвертак Л.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що суд при ухваленні рішення неповно встановив обставини, які мають значення для справи; неправильно встановив обставини, які мають значення для справи через неправильне дослідження та оцінку доказів, а при постановлення ухвали - неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, просить скасувати рішення суду від 26 липня 2024 року та ухвалу суду від 26 липня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким затвердити мирову угоду від 26 липня 2024 року та одночасно закрити провадження у справі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом не наведено законних підстав, передбачених ст. 207 ЦПК України, щодо відмови у затвердженні мирової угоди. Вказує на те, що умови мирової угоди, як від 10 липня 2024 року, так і від 26 липня 2024 року стосувалося прав та обов`язків сторін щодо предмета спору. Мирова угода укладена в інтересах сторін, стосується лише прав та обов`язків сторін щодо предмета позову (тобто не зачіпає інтересів третіх осіб) і не суперечить вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам і матеріалам справи. При цьому, мирова угода підписана повноважними особами, відтак підлягає затвердженню судом.

Вважає, що судом не наведено обґрунтування, що між сторонами відсутній спір відносно визначення місця проживання дитини.

Зазначає, що з моменту розірвання шлюбу і виник спір між сторонами щодо визначення місця проживання малолітньої дитини. Позивач та відповідачка проживають окремо. Якщо б не було спору між сторонами, з ким з них проживатиме малолітня дитина, то і не було б подано позовну заяву.

На думку заявника апеляційної скарги, суд першої інстанції не врахував інтереси дитини та відмовив у визначенні місця проживання дитини разом із батьком. Вважає, що найкращим інтересам дитини, враховуючи її малолітній вік та те, що мати зовсім не працює, не має постійного заробітку, має проблеми зі здоров`ям, відповідатиме його постійне проживання разом із батьком, який створив всі необхідні умови для безпечного та гармонійного розвитку дитини та щоденно забезпечує лікування сина.

Вважає, що суд помилково сприйняв відзив відповідачки на позовну заяву як відсутність спору між сторонами. Відповідачка після першого судового засідання особисто ініціювала укладання мирової угоди з позивачем, оскільки вважала, що на даний час саме так будуть дотримані найкращі інтереси дитини.

Необхідність встановлення місця проживання дитини через суд свідчить про те, що батьки не дійшли згоди з цього питання та знаходиться у конфлікті, який безумовно негативно впливає на психологічний стан дитини. З таких обставин, зважаючи на найкращі інтереси дитини та його прихильність до батька, визначення місця проживання дитини з матір`ю призведе до зміни місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , порушення його усталеного побуту і способу життя, навчання, розвитку, що потягне невиправдане та надмірне негативне психоемоційне навантаження на дитину з важкопрогнозованими негативними наслідками та суперечитиме її найкращим інтересам.

Відповідачка правом подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористалася.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 25 квітня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (а. с. 8).

За час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 5).

З витягів з реєстру територіальної громади вбачається, що місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 - АДРЕСА_2 (а. с. 10; 22; 23).

Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 02 вересня 2021 року у справі № 592/9616/21 розірвав шлюб між сторонами у справі (а.с. 9).

ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою - підприємцем; сума доходу за 2023 рік складає 3 377 324,22 грн, за 2024 рік - 3 335 700 грн (а. с. 11-15).

Згідно з випискою з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 14.05.2024, ОСОБА_1 - здоровий (а.с. 16).

З довідки СДНЗ (центр розвитку дитини) № 28 «Ювілейний» СМР від 14 травня 2024 року вбачається, що ОСОБА_5 виховується в цьому дошкільному навчальному закладі з 01 вересня 2021 року (а.с. 17).

З довідки МКЗ «Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа «Суми» від 13 травня 2024 року вбачається, що ОСОБА_5 відвідує секцію боротьби дзюдо; батько піклується про сина, відвідує секційні збори, дитячі змагання, заходи, підтримує зв`язок з тренером (а.с. 18).

ОСОБА_1 надана відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як такому, що виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, на строк до 11 серпня 2024 (а.с. 53).

10 липня 2024 року Управлінням «Служба у справах дітей» СМР надано висновок про можливість визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 (а. с. 39).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за встановлених обставин справи відсутні підстави вважати, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом з ним, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки відповідачка не вимагала від позивача змінити місце проживання дитини, не порушувала в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом із собою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно наявності між сторонами спору з приводу місця проживання дитини.

Як правильно встановив суд першої інстанції, під час шлюбу сторін по справі у них народилася дитина - син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина протягом двох останніх років постійно проживає з позивачем, який забезпечує дитині належне виховання, утримання та розвиток. Мати дитини проживає окремо, офіційно не працює. Спір був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і від якого мати дитини не вимагала та не вимагає змінити її місце проживання. У відзиві на позовну заяву відповідачка просила задовольнити позов, двічі подавала суду заяви про затвердження мирової угоди про визначення місця проживання дитини з батьком. Також в судовому засіданні суду першої інстанції вона не заперечувала, що дитина проживає з батьком.

З огляду на зазначене позивач не довів, що між ним та відповідачкою існує спір з приводу місця проживання дитини, відповідно позивачем не доведено, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені його права.

Стосовно доводів щодо незгоди з ухвалою суду від 26 липня 2024 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди, слід зазначити наступне.

Згідно положень ч. 1 ст. 353 ЦПК України ухвала про відмову в затвердженні мирової угоди не входить до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду. Проте, колегія суддів відповідно до ч. 2 ст. 353 ЦПК України враховує заперечення заявника апеляційної скарги на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 липня 2024 року про відмову в затвердженні мирової угоди.

Відповідно до положень ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо:

1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або

2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Метою мирової угоди є врегулювання спору між сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов`язків сторін і предмету спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Не може визнаватися судом мирова угода, умови якої не пов`язані зі спірними правовідносинами.

Суд першої інстанції, встановивши відсутність спору між сторонами щодо місця проживання дитини, дійшов правильного висновку про відмову в затвердженні мирової угоди.

За встановлених обставин справи колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374; 375; 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Четвертак Ларисою Віталіївною, залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Ю. О. Філонова