ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м.Суми

Справа №592/4465/24

Номер провадження 22-ц/816/303/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

заявниця - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради, ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мазнєвої Світлани Григорівни на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 травня 2024 року в складі судді Онайка Р.А., ухваленого в м. Суми, повне рішення складене 31 травня 2024 року, -

в с т а н о в и в :

20 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про встановлення факту самостійного, без участі батька, як одинокою матір`ю, виховання та утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що заявниця є матір`ю малолітніх дітей. Через війну 09 березня 2022 року заявниця з дітьми виїхала до Словацької Республіки, де 02 квітня 2022 року у посольстві зареєструвала народження дітей і отримала свідоцтва. Батьком дітей є ОСОБА_2 , проте шлюб з ним не зареєстрований. ОСОБА_2 , як і заявниця з дітьми також проживає у м. Братиславі, проте не бере участі у вихованні та утриманні дітей, не цікавиться їх життям. Після повернення в Україну заявниці було відмовлено у реєстрації дітей, оскільки не було надано згоду батька. Зазначає, що самостійно виховує своїх дітей та фактично є одинокою матір`ю, є необхідність юридично зафіксувати факт знаходження дітей на одноособовому утриманні з метою захисту прав дітей та уникнення суперечностей при визначенні цього факту зі сторони органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також при вирішенні питань, пов`язаних із переміщенням дітей через кордон та реєстрацію без документального погодження батька.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 травня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Мазнєва С.Г. подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення заяви. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заявниця фактично самостійно виховує та утримує дітей, їх батько у 2022 році виїхав за кордон, дітьми не цікавиться. Доказів участі батька у вихованні дітей не існує, їх неможливо надати суду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заявниця ОСОБА_1 та заінтересовані особи повідомлені про час і місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без сторін, так як їх явка не є обов`язковою, а позиція кожної сторони є чіткою і зрозумілою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Мазнєвої С.Г., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилися ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , батьками дітей є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 10, 12).

Відомості про батька дітей записані відповідно до ст.126 СК України, тобто за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі (а.с. 11, 13).

Згідно з актом обстеження умов проживання від 22 травня 2024 року управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради у АДРЕСА_1 проживають заявниця з дітьми та бабуся дітей, в квартирі створені належні умови для проживання дітей, заявниця перебуває у декретній відпустці по догляду за дітьми, самостійно займається утриманням та вихованням дітей, у вихованні дітей допомагає бабуся, батько дітей проживає в іншій країні та доньок не бачить, не цікавиться їх здоров`ям, потребами, не надає матеріальної допомоги. Заявниця з батьком дітей офіційний шлюб не укладала, матеріальної та моральної підтримки не надає. Враховуючи що батько дітей не підтримує нормальних відносин із заявницею, у останньої можуть виникнути проблеми при вирішенні питань щодо дітей, які потребують згоди батька.

ОСОБА_1 відмовлено у реєстрації дітей за місцем проживання через відсутність згоди батька дітей (а.с. 14, 15).

Вирішуючи вимоги заяви, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту самостійного виховання неповнолітніх дітей можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків, проте суду не надано доказів самостійного утримання та виховання дітей, не доведено, що батько дітей не надає їм матеріальної допомоги чи іншим чином їм не допомагає. Суд критично оцінив викладені в акті обстеження умов проживання твердження про самостійне виховання та утримання дітей заявницею, оскільки такі обставини ґрунтуються лише на поясненнях заявниці та не підтверджені доказами. Також суд дав критичну оцінку показів свідків - сусідів заявниці, які володіють інформацією зі слів заявниці та яким не відомо про надання батьком дітей матеріальної чи іншої допомоги. Відтак, суд вважав недоведеним ухилення батька від своїх батьківських обов`язків, а також недоведеним факт самостійного виховання та утримання заявницею малолітніх дітей без участі батька, а тому відмовив у задоволенні заяви.

Проте, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з вказаним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами 1, 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення фактів, зокрема родинних відносин між фізичними особами, перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У справі, яка є предметом перегляду, заявниця просить встановити факт самостійного виховання та утримання дітей як одинокою матір`ю. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу - матері, яка самостійно виховує та утримує дітей.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (ст. 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання та утримання дитини матір`ю необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав батька дітей обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч.1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

ОСОБА_2 не позбавлений батьківських прав відносно своїх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , не встановлено обставин не виконання ним батьківських обов`язків, аліменти на утримання дітей з нього не стягуються.

Частиною 1 ст. 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Встановлення факту самостійного виховання та утримання заявницею дітей матиме негативні наслідки для їх батька.

Так, у ст. 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У цій справі є спір про право, зокрема, щодо участі одного з батьків у вихованні та утриманні дітей та/або ухилення від участі у вихованні та їх утриманні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України).

Доведення факту одноосібного виховання та утримання дітей їх матір`ю пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких батько не виконує своїх батьківських обов`язків, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання та утримання дітей одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Ураховуючи викладене вище, надана заявницею нотаріально посвідчена заява батька дітей про відмову від батьківських прав, крім того що є нікчемною сама по собі, також свідчить про фіктивність викладеної у заяві про встановлення юридичного факту причини її подання, оскільки вирішення проблеми реєстрації дітей за місцем їх проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 також можуть вирішити шляхом складення аналогічної нотаріально посвідченої заяви, проте не про відмову від батьківських прав, а про надання згоди на реєстрацію дітей за місцем їх проживання.

Отже, факти, про встановлення яких просить заявниця, не підлягають з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).

Суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для задоволення заяви про встановлення юридичного факту, оскільки заявниця не довела, що батько дітей не здійснює прав та не виконує своїх батьківський обов`язків.

Разом з тим суд першої інстанцій не звернув увагу на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дітей. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання та утримання дитини, то питання, заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Частиною 6 ст. 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

За встановлених у справі обставин та вимог процесуального закону факт самостійного виховання та утримання дітей їх матір`ю не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а заява ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей як одинокою матір`ю - залишенню без розгляду.

Керуючись ст.ст. 294, 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мазнєвої Світлани Григорівни задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 травня 2024 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного, без участі батька ОСОБА_2 , як одинокою матір`ю, виховання та утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

В. Ю. Рунов