Справа № 541/1978/25
Провадження № 2-з/541/15/2025
У Х В А Л А

26 травня 2025 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Дністрян О.М.,

при секретарі Докуніній А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миргород заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви,-

В с т а н о в и в :

20.05.2025 до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення доказів шляхом витребування від приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гіль Дмитра Володимировича належним чином засвідчену копію матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення 16.05.2016 заповіту ОСОБА_2 за реєстровим №1181.

В обґрунтування заяви зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і на земельні ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Миргородської міської ради, земельну ділянку для колективного садівництва в м. Буча Київської області, автомобіль АЗЛК, 1974 року випуску. Він звернувся до нотаріуса в установлений строк, однак 02.02.2025 йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ОСОБА_2 за життя склав заповіт на все належне йому майно, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гіль Д.В. 16.05.2016 за реєстровим №1181, на іншу особу, яка прийняла спадщину у відповідності до ч. 4 ст. 1268 ЦК України, так як на час відкриття спадщини була неповнолітня. Заявник з 2020 року доглядав за померлим, онук, на якого, як вважає заявник, складено заповіт, ніколи не цікавився життям померлого, не турбувався про нього. Більше того, у грудні 2021 року він разом з батьками виїхав до росії та більше не відвідував спадкодавця. Наразі відомо, що ОСОБА_3 проживає у м. Москва рф та є громадянином країни-агресора. Заявник вважає, що його батька через похилий вік було введено в оману з метою заволодіння його майном. Оскільки заявник має намір звернутися до суду із позовною заявою про визнання недійсним та скасування заповіту з підстав, передбачених ст.ст. 229, 230, 231 ЦК України, та визнання права власності в порядку спадкування на все майно, належне спадкодавцю на час відкриття спадщини, він звернувся до суду з заявою про витребування доказів, так як сам їх отримати він не має змоги.

Дослідивши заяву про забезпечення доказів, з огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення заявнику.

Так, форма та зміст заяви про забезпечення доказів мають відповідати вимогам ст.ст.116, 117 ЦПК України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 117 ЦПК України заява про забезпечення доказів повинна містити обґрунтування необхідності забезпечення доказів.

Процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.

Забезпечення доказів - це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. При цьому, ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Такий правовий висновок щодо застосування положень статті 116 ЦПК України зроблено в постанові Верховного Суду, ухваленій в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, від 01.04.2020 року у справі №367/6751/18-ц (провадження №61-23322св19).

Проте, в порушення вимог Цивільного процесуального кодексу України, заявником у своїй заяві про забезпечення доказів не наведено жодного об`єктивного факту на підтвердження того, що зазначені в його заяві документи можуть бути втрачені або їх збирання чи подання стане згодом неможливим чи утрудненим.

Відповідно до положень ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів зазначається, зокрема, докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні та обґрунтування необхідності забезпечення доказів.

Отже, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів. Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення, що невжиття заходів забезпечення доказів може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів згодом або засіб доказування може бути втрачений.

Таким чином, процесуальним порядком та механізмом забезпечення доказів передбачено, що суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення доказів, має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкоджені, втратити свою доказову цінність, тощо).

Крім того, основною складовою обґрунтованості заяви про забезпечення доказів є необхідна доведеність обставин, що існують достатні підстави вважати, що такі докази будуть втрачені в подальшому.

Аналогічний висновок зроблено в ухвалі Верховного Суду від 02.05.2019 року, постановленій за результатами розгляду справи №3д/9901/2/19.

Дослідивши заяву, суд дійшов висновку, що заявлені у ній вимоги по своїй суті не є вимогами про забезпечення доказів, адже обставини, які, на думку заявника, вказують на необхідність забезпечення доказів, полягають лише у тому, що він не має можливості самостійно отримати такі докази через те, що вони захищені нотаріальною таємницею, а не у тому, що такі докази у майбутньому можуть бути втраченими або їх збирання чи подання стане згодом неможливим чи утрудненим.

Таким чином, заявником у поданій заяві не зазначено обґрунтування необхідності забезпечення доказів, а також не вказані підстави, що доведені належними доказами, припускати, що докази, які він просить забезпечити, можуть бути втрачені або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

При цьому, порушене заявником питання про витребування доказів може бути оформлене відповідним клопотанням і подане разом з позовною заявою чи в межах справи, яка перебуватиме на розгляді суду, у випадку, якщо заявник звернеться з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 4 ст. 117 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення доказів подано без додержання вимог цієї статті, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

За таких обставин заяву слід повернути заявнику, як таку, що не відповідає вимогам ст. 117 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.116-118, 258-260 ЦПК України, суд

У х в а л и в :

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви - повернути заявнику.

Роз`яснити заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із аналогічною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Суддя: О. М. Дністрян