Справа № 184/2241/24
Номер провадження 2/184/450/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 рокум. Покров

Покровський міський суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Томаша В.І., за участю секретаря судового засідання Михайлової Т.В., розглянувши в м. Покров в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного Товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 «про стягнення кредитної заборгованості»,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача по справі про стягнення заборгованості по кредитному договору № від 18.03.2019 р.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив наступне:

18.03.2019 р., між позивачем, АТ «ОТП Банк», як кредитором, та ОСОБА_1 як позичальником, був укладений кредитний договір № , який за своєю правовою природою є змішаним договором кредитного договору та договору про видачу і обслуговування міжнародних кредитних карток. При оформлені кредиту, сторони керувались не одним кредитним договором а ще й умовами та правилами які розміщені на сайті кредитора, та які визначали порядок і умови кредитування, права та обов`язки сторін, і які являються невід`ємною складовою договору кредиту. І що укладання кредитного договору відбулося на підставі приєднання позичальника та відповідача по справі до запропонованих банком умов та тарифів розміщених на сайті банку. Згідно п.1.4 договору, моментом надання кредиту банком, та його отримання позичальником, вважається дата підписання позичальником кредитного договору. Позичальник та відповідач по праві, на підставі заяви-анкети про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» № , попередньо ознайомившись з усіма умовами надання банківських послуг, з правилами, в тому числі з положенням договорів та усіх додатків до них які розміщені на офіційному сайті АТ «ОТП Банк», побажав оформити поточний картковий рахунок, та отримати електронний платіжний засіб. На картковий рахунок відкритий за заявою відповідача, було встановлено кредитний ліміт, порядок користування яким визначено правилами користування карткою. Сума кредиту становила 5 027 (п`ять тисяч двадцять сім) грн., 80 коп. Дата остаточного повернення кредиту 18.03.2021 р. Згідно п.2.1. кредитного договору, процентна ставка за користування кредитом, становить 5% в місяць. Позивач по справі, надавши кредит відповідачу, свої зобов`язання по кредитному договору виконав. А відповідач по справі, свої зобов`язання виконував з порушенням умов договору: сплачував поточні щомісячні платежі з простроченням дат сплати. Сплачував їх, або не в повному обсязі, або не сплачував взагалі. Що призвело до заборгованості по кредитному договору. Позивач, 01.08.2024 р., направив відповідачу вимогу про погашення заборгованості. Однак відповідач вимогу проігнорував. Направлені йому вимоги не задовольнив. Погашення заборгованості не здійснив. Чим грубо порушив права позивача. Станом на дату складання позовної заяви, заборгованість за кредитним договором № від 18.03.2019 р., склала - 31 745 (Тридцять одну тисячу сімсот сорок п`ять) грн., 05 коп. Яка складається: 19 200, 00 грн. заборгованість по тілу кредиту. 12 545,08 грн. заборгованість по відсотках. Між позивачем по справі АТ «ОТП Банк», як довірителем, та ТОВ «Парус фінанс», як повіреним, 01.09.2021 р., було укладено договір-доручення № 01/09/21 про надання юридичних послуг, згідно якого, повірений, ТОВ «Парус фінанс», буде проводити претензійно позовні роботи з боржниками АТ «ОТП Банк», по стягненню з них кредитної заборгованості.

На підставі чого, позивач, просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору № від 18.03.2019 р., у сумі 31 745 (Тридцять одну тисячу сімсот сорок п`ять) грн., 05 коп. та судові витрати.

Представник позивача, у прохальній частині позову, попросив суд розглянути справу за його відсутності. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Та попросив розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду про відкриття провадження від 06 листопада 2024 року, позовну заяву позивача було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним ухвали, на подачу відзиву на позовну заяву.

21.05.2025 року, до суду, від представника відповідача, через підсистему «Електронний суд», надійшов відзив, в якому він зазначив про те, що сторона відповідача вважає позовні вимоги позивача не обґрунтованими та не доведеними з наступних підстав: кредитний договір, на який позивач посилається як на доказ надання кредиту відповідачу, без документального підтвердження перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника, не являється достатнім та остаточним доказом надання кредитних коштів відповідачу по справі. Позивачем не надано суду належних документальних доказів перерахування кредитних коштів відповідачу по кредитному договору. Позивачем не надані оформлені належним чином, у відповідності з чинним законодавством, розрахунки боргу, який він просить суд стягнути з відповідача. Додана позивачем, в якості доказу боргу, відомість про рух коштів по банківському рахунку відповідача, не являється розрахунком боргу, складеним у відповідності з вимогам чинного законодавства України, та не може бути доказом такого боргу. Доданий позивачем звіт-рахунок, також не являється доказом боргу відповідача. Позивач у позовній заяві вказує на те, що кредит відповідачу був наданий у тому числі і на підставі анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил кредитування», розміщених на сайті кредитора. Через що, в даній кредитній схемі присутній елемент приєднання. Через що, даний кредитний договір, не може розцінюватись як стандартний (типовий) договір кредиту, з усіма випливаючими з нього наслідками. Доданий позивачем до позову паспорт кредиту, не являється доказом надання кредиту. В кількох доданих позивачем до позову документах, які він видає за докази перерахування кредиту відповідачу (у позовній заяві, в кредитному договорі, в виписці про рух коштів по рахунку відповідача, в звіті-рахунку), вказані різні банківські рахунки. Що унеможливлює встановити, який саме рахунок, був задіяний у кредитній схемі по кредитному договору. Що позов до суду, від імені позивача, подано особою, права якої, на дані дії, належним чином не встановлені. Тому, представник відповідача просить суд в задоволенні позову відповідачу відмовити повністю. Справу розглянути за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. Відповідач по справі подав до суду клопотання про розгляд справи без його присутності. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, та надав суду клопотання про розгляд справи без присутності відповідача та його представника. Розгляд справи попросив провести на підставі наданих суду документальних доказів, які знаходяться в матеріалах справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

В межах розгляду даної справи судом було з`ясовано наступне:

Позивач, в якості одного із доказів надання кредиту відповідачу, додав до позову копію кредитного договору № від 18.03.2019 р.

Відповідно до ст. 77, ст. 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування, а допустимими є докази, отримані у порядку, встановленому цим Кодексом.

Кредитний договір є доказом укладення правочину, але не є доказом його виконання в частині видачі кредитних коштів. Тому, факт підписання кредитного договору, не підтверджує факт його виконання.

Згідно ст. 1046 ЦК України, договір позики (договір кредиту) є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» усі фінансові операції підтверджуються первинними фінансовими бухгалтерськими документами.

Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Згідно правового висновку Верховного Суду України викладеного у Постанові №336/4796/18 від 20.05.2022 р., для стягнення боргу мало надати суду кредитний договір та розрахунок заборгованості, потрібно ще надати і докази видачі кредиту. Це може бути: меморіальний ордер, виписка по рахунку, заява на видачу готівки, платіжне доручення, тощо. Такі документи повинні відповідати положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Якщо кредитор не подає такі документи з позовною заявою, то суд повинен відмовити в задоволенні позову через недоведеність наявності заборгованості.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року у справі № 490/10008/17 (провадження № 61-11855св19). Та у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 757/39906/15-ц (провадження № 61-12781св19). В яких було зазначено, що для стягнення заборгованості за кредитним договором, кредитор, зобов`язаний довести не лише факт укладення договору, а й факт надання кредитних коштів, що має підтверджуватися відповідними первинними документами.

Київський апеляційний суд, своєю постановою від 19 червня 2024 р., по справі № 757/25558/23, провадження № 22-ц/824/8037/2024, відмовив у задоволенні позовних вимог ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про стягнення заборгованості з відповідача, мотивуючи своє рішення тим, що не зважаючи на те, що з позичальником та відповідачем по справі, був укладений кредитний договір, матеріалами справи, сам факт його виконання не доведено. Доводи позивача про те, що кредитні кошти були перераховані відповідно до умов кредитного договору та Правил надання споживчих кредитів, на підставі інформації про банківські реквізити для перерахування кредитних коштів, отриманої від відповідача, не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами.

Тому, додана позивачем копія договору кредиту № від 18.03.2019 р., без підтвердження надання кредиту первинними фінансовими бухгалтерськими документами, які б підтвердили дану фінансову операцію, не може бути доказом надання кредиту позивачем відповідачу по справі.

Крім того, в п.1.4 кредитного договору № вказується про те, що моментом надання кредиту банком, та його отримання позичальником, вважається дата підписання позичальником кредитного договору.

Згідно п. 1 ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо визначеного законом та сторонами кола істотних умов. Але, ч.1 ст. 638 передбачає тільки підписання консенсуальних договорів, для заключення яких достатньо лише згоди сторін. А підписання реального договору, у якому, крім досягнення згоди вимагається ще й виконання дій передбачених таким договором, відбувається з урахуванням вимог п.2 ст. 640, та ст. 1046 ЦК України. Якими передбачається, що якщо для укладення договору необхідне передання майна або вчинення іншої дії, то договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Тому, договір позики (кредитний договір), який в своїй основі передбачає реальне виконання певних дій, а саме передачу кредитних коштів позичальнику, вважається укладеним, у відповідності зі ст. 1046 ЦК України, з моменту передачі таких кредитних коштів позичальнику.

Оскільки кредитний договір є різновидом договору позики, і передбачає реальне виконання обговорених таким договором фінансових операцій (перерахування коштів кредитором позичальнику), то і укладений він повинен був бути з додержанням вимог п.2 ст. 640, та ст.1046 ЦК України. А не у відповідності з п.1 ст. 638 ЦК України. І в такому договорі, моментом надання кредиту, повинен був бути вказаний момент перерахування коштів кредитором позичальнику. А не момент підписання кредитного договору, як це вказано в п. 1.4. кредитного договору № .

Згідно ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця норма є імперативною, тобто обов`язковою для виконання, і не може бути змінена за угодою сторін. Пункт 1.4 кредитного договору № , суперечить імперативним нормам Цивільного кодексу України.

Згідно п.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно п.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог, зокрема встановлених в ч.1 ст. 203 ЦК України.

Згідно п.1 ст. 216 ЦК України , недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно п.1 ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не тягне за собою недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Одною із основних істотних умов кредитного договору, є зазначення моменту видачі кредиту позичальнику. Без зазначення дати видачі кредиту, договір кредиту укладений бути не може: з моменту видачі кредиту починається відрахування строку кредиту, нарахування відсотків, момент повернення кредиту. Тому, кредитний договір № , без зазначення дати видачі кредиту, укладеним бути не міг. Тому, п. 1.4, договору, не може вважатись недійсною його частиною, без якої, даний договір міг би бути укладеним. Тому, недійсність п. 1.4., не підпадає під дію ч.1. ст. 217 ЦК України.

Отже, на думку суду, за вище викладених обставин, кредитний договір № , з умовами вказаними в п. 1.4 договору, може вважатись таким, який укладений з порушенням вимог п.2 ст. 640, та ст.1046 ЦК України. І на підставі п.1 ст.203, п.1 ст. 215, п.1 ст. 216 ЦК України, може вважатись недійсним правочином. А кредитний договір, за таких обставин, вважатись не укладеним.

Згідно постанови Верховного Суду України, по справі №305/529/15-ц від 16.08.2017р., не укладення кредитного договору не породжує для його сторін жодних правових наслідків, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення будь-якої заборгованості відповідача на користь позивача.

Крім копії кредитного договору, позивач додав до позову паспорт споживчого кредиту, на який він також посилається як на доказ видачі кредиту відповідачу. Але, даний паспорт, також не являється доказом видачі кредиту.

Згідно ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування», паспорт споживчого кредиту є інформаційним документом, який надається споживачеві до укладення договору. Його основна мета забезпечити споживача повною та прозорою інформацією про умови кредитування (повна вартість кредиту, процентна ставка, комісії, графік платежів тощо) для прийняття обізнаного рішення. Паспорт споживчого кредиту не є самостійним кредитним договором і, що найважливіше, не фіксує факт здійснення господарської операції з передачі грошових коштів.

Він лише відображає умови, на яких може бути наданий кредит, а не факт його надання. Підпис на ньому підтверджує ознайомлення з умовами отримання кредиту, а не його реальне отримання.

Згідно висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545 сво 20), яка відступила від висновку Верховного Суду про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частиною спірного кредитного договору, з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом, викладеним у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569 св 20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573 св 20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707 св 19). Тому посилання судами на постанову Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569 св 20) про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частиною спірного кредитного договору, є безпідставним, оскільки дана судова практика не є актуальною. Тому, підписання споживачем паспорту кредиту не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. А посилання Банку, як на підставу задоволення його позовних вимог, на підписаний відповідачем паспорт споживчого кредиту - є необґрунтованим. Так як Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545 сво 20) указав, що паспорт споживчого кредиту є лише підтвердженням виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця.

Позивачем не надано суду належних доказів про перерахування кредитних коштів з рахунку кредитора на рахунок позичальника та відповідача по справі. Позивачем не надані первинні фінансові бухгалтерські документи які б підтвердили таке перерахування.

Згідно правового висновку Верховного Суду України викладеного у Постанові №336/4796/18 від 20.05.2022 р., для стягнення боргу мало надати суду кредитний договір та розрахунок заборгованості, потрібно

ще надати і докази видачі кредиту. Це може бути: меморіальний ордер, виписка по рахунку, заява на видачу готівки, платіжне доручення, тощо. Такі документи повинні відповідати положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Якщо кредитор не подає такі документи з позовною заявою, то суд повинен відмовити в задоволенні позову через недоведеність наявності заборгованості.

Київський апеляційний суд, своєю постановою від 19 червня 2024 р., по справі № 757/25558/23, провадження № 22-ц/824/8037/2024, відмовив у задоволенні позовних вимог ТОВ «Укр Кредит Фіннс» про стягнення заборгованості з відповідача, мотивуючи своє рішення тим, що не зважаючи на те, що з позичальником та відповідачем по справі, був укладений кредитний договір, матеріалами справи, сам факт його виконання не доведено. Доводи позивача про те, що кредитні кошти були перераховані відповідно до умов кредитного договору та Правил надання споживчих кредитів, на підставі інформації про банківські реквізити для перерахування кредитних коштів, отриманої від відповідача, не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами.

Дніпровський апеляційний суд, у своїй постанові від 04 вересня 2023 р., по справі № 175/1255/23 провадження № 22-ц/803/7045/23, відмовив у задоволенні позову ТОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, у тому числі, по причині відсутності в матеріалах справи первинних бухгалтерських документів, які б підтвердили зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника.

Такої ж позиції, дотримався Дніпровський апеляційний суд, у своїй постанові від 21 серпня 2023 р., по справі № 176/655/23 провадження № 22-ц/803/6707/23, в якій також відмовив у задоволенні позову ТОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, через те, що у справі відсутні первинні бухгалтерські документи, які б доказували зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника.

Позивач, в якості доказу боргу відповідача, надав суду не розрахунок боргу, а виписку про рух коштів по картковому рахунку відповідача по справі, за п`ять років, з 29.04.2019 р. та по 12.07 2024 р. Яка складена на двадцяти двох сторінках. Що робить неможливим, у рамках судового засідання, проведення належної перевірки правильності нарахування заявленого позивачем боргу.

Згідно п.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові по справі № 161/16891/15-ц від 30.01.2018р., доказами, які можуть підтверджувати наявність заборгованості та її розмір, можуть бути тільки первинні документи, оформлені у відповідності зі ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які фіксують здійснення певних господарських та фінансових операцій.

Згідно позиції Верховного Суду, у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, по справі № 554/4300/16-ц, первинні документи банку, можуть бути належними доказами підтвердження боргу тільки за умови, якщо вони будуть оформлені у відповідності зі ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Та у відповідності з «Положенням про організацію бухгалтерського обліку, та бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України» затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 75 від 04 липня 2018 р.

Згідно п.2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі, та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документу, дату його складання, назву організації яка склала документ, зміст та обсяг операції. Посаду і прізвище особи, відповідальної за здійснення операції та правильність її оформлення.

Згідно п. 51 Постанови НБУ № 75, первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити як назву документа (форми), дату складання, найменування банку від імені якого складений документ, зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення), посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції.

Згідно п. 52 Постанови НБУ № 75, первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними. І не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

Згідно п. 15 постанови НБУ № 75, операції банку мають бути зареєстровані та відображені в регістрах бухгалтерського обліку в день їх здійснення або наступного робочого дня, якщо операція здійснена після закінчення операційного дня (часу) банку або у вихідні чи святкові дні.

Згідно Постанови Київського апеляційного суду від 03.10.2024 у справі № 363/1257/24 (22-ц/824/14603/2024): Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає банк.

Згідно Постанови Київського апеляційного суду від 06.02.2020 р., по справі № 760/32527/18, провадження № 22-ц/824/789/2020, інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Тому банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях, зокрема, такі регістри як особові рахунки та виписки з них. Без яких, виписка по рахунку не являється первинним документом.

Згідно позиції Київського апеляційного суду від 19.06.2024 р., по справі № 757/25558/23 провадження № 22-ц/824/8037/2024, розрахунок заборгованості, сформований Позивачем, без підтвердження боргу первинними фінансовими документами, не може бути належним та допустимим доказом такого боргу, оскільки дані викладені в такому розрахунку, повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони сторони Позивача.

Додана позивачем виписка про рух коштів по рахунку відповідача, підписана особою, ОСОБА_2 , посада якого, зазначена - як відповідальна особа АТ «ОТП банк». Але повноваження відповідальної особи, яка уповноважена на складання та підписання первинних бухгалтерських документів, регламентується посадовою інструкцією. Згідно Наказу Міністерства фінансів України № 88 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» від 24.05.1995 р., зі змінами № 467 від 28.12.2022 р., підписувати первинний документ має право тільки особа, уповноважена здійснювати дану операцію (п. 2.5 Положення № 88). Згідно п. 2.12. Положення № 88, керівник підприємства затверджує перелік відповідальних осіб, які мають право підписувати первинні документи на здійснення господарських операцій. Такі повноваження затверджуютьмся наказом на право підпису первинних документів по підприємству. А матеріалами справи, право підпису виписки про рук коштів по банківському рахунку відповідача ОСОБА_2 - ніяким чином не підтверджене.

Також, позивач, в якості доказу боргу відповідача, додав до позову звіт-рахунок, за п`ять років, з 29.04.2019 р. та по 12.07 2024 р. На п`ятдесяти сторінках. Але даний звіт-рахунок ніким не підписаний.

Позивач, у позовній заяві, зазначає про те, що позичальник та відповідач по справі, підписавши заяву-анкету про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк», повністю ознайомився з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами, тарифами, у тому числі з положеннями укладення договорів та усіх додатків до них, які розміщені на офіційному сайті АТ «ОТП Банк». Згідно п.1.5 кредитного договору, умови та правила кредитування, являються невід`ємною частиною кредитного договору. Але відповідач даних умов та правил не підписував. Він тільки приєднався до них.

Згідно Постанови ВП ВС від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (14-131цс19): Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина, щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з особою, АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.Крім того, оскільки, в даному конкретному випадку, умови договору приєднання розроблялися банком, то вони повинні бути повністю зрозумілими позичальнику та споживачу його послуг. В зв`язку з чим, банк повинен довести, що позичальник, отримуючи кредитну карту банку по анкеті-заяві, повністю розумів умови кредитування по ній. Та те, що в період кредитування позичальника, діяли саме ті умови, які позичальник зрозумів при підписанні анкети-зави, а не якісь інші. На підставі вище викладеного, можна зазначити, що Позивачем, жодного доказу, в розумінні законодавства, що підтверджував би виникнення у Відповідача кредитного зобов`язання перед Позивачем, не надано. Тому, за таких обставин, та з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна дійти висновку, що споживач послуг банку, та Відповідач по даній справі, підписуючи заяву-анкету, міг приєднатися лише до тих умов, з якими він був ознайомлений на момент підписання заяви-анкети. І більше ні до яких інших, з якими він ознайомлений не був. А банк, та Позивач по справі, має довести в суді, що на час підписання Відповідачем анкети-заяви, діяли саме ті «Умови та правила надання банківських послуг», на які Позивач посилається в своїй позовній заяві. Відтак відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді усі умови договору: ціну договору, порядок сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду, у своїй постанові від 03.07.2019 р., по справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного ним раніше у прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року по справі № 6-144цс14, відповідно до якої, Умови та Правила надання банківських послуг є складовою кредитного договору.

Тому: підписана Відповідачем анкета-заява про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг» не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору, з усіма випливаючими з нього наслідками.

Згідно ст. 1055 ЦК України, та Постанови Верховного Суду України, по справі № 305/529/15-ц, від 16.08.2017 р., не укладення кредитного договору, не породжує для його сторін жодних правових наслідків, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення з Відповідача коштів, які передбачаються повноцінним кредитним договором.

В ряді доданих до позовної заяви документах, які позивач надав як докази надання відповідачу кредиту, вказані різні рахунки, на які позивач, вказує як на рахунки відповідача по справі:

В позовній заяві (третій, четвертий абзаци заяви), вказано, що у відповідача в АТ «ОТП Банк» відкритий картковий рахунок за номером НОМЕР_1 .

В п 2.2. кредитного договору № номер карткового рахунку вказаний за номером НОМЕР_2 .

В виписці про рух коштів по рахунку відповідача, який позивач назвав розрахунком боргу, номер кредитного рахунку вказаний НОМЕР_3 .

В звіті-рахунку, в якому йдеться мова про операції з платіжною карткою відповідача, зазначена карта під номером НОМЕР_4 . З шістьма невідомими значеннями номеру карти.

Що не дає можливості встановити, який саме рахунок був задіяний в даній кредитній схемі.

Подана до суду позовна заява, в якій позивачем по справі виступає АТ «ОТП Банк», підписана представником Паладич Аліною Олександрівною. Яка, згідно позову, виступає як представник АТ «ОТП Банк» на підставі довіреності без номеру від АТ «ОТП Банк», від 25.12.2023 р. В довіреності вказується про те, що АТ «ОТП Банк» уповноважує представника ТОВ «Парус фінанс» Паладич Аліну Олександрівну, яка діє на підставі «Договору доручення» № 01/09/21 від 01.09.21 про надання юридичних послуг укладеного між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Парус фінанс», представляти інтереси АТ «ОТП Банк» в суді.

Згідно ч. 1 ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільні права та обов`язки і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно ч. 3 ст. 58 ЦПК України, юридична особа, у судовому процесі, може діяти, у форматі само представництва, через свої органи: через керівника, через члена виконавчого органу, через іншу особу уповноважену діяти від імені даної юридичної особи відповідно до статуту, закону, трудового договору, контракту, або службового положення такої особи.

Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України, юридична особа, може діяти через представника за довіреностю, коли одна сторона (представник) зобов`язана, або має право, вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. І таке представництво, відповідно до п.3 ст. 237, та п.1 ст. 244 ЦК України, може здійснюватись на підставі договору, або іншого акту органу юридичної особи.

Між АТ «ОТП Банк», як довірителем, та ТОВ «Парус фінанс», як «повіреним», існує договір доручення № 01/09/21 від 01.09.2021 р., згідно якого «повірений» зобов`язується здійснювати юридичні дії щодо стягнення заборгованості з боржників банку. Однак, позов до суду, подано не повіреним ТОВ «Парус фінанс». І не його представником Паладич А.О. А позов поданий Паладич А.О. як представником АТ «ОТП Банк», на підставі довіреності банку. При цьому, в довіреності зазначається, що Паладич А.О. діє на підставі договору доручення № 01/09/21 від 01.09.2021 р. Крім того, в інших документах, зокрема у вимозі до ОСОБА_1 № 13517143 від 24.07.2024 р., про погашення боргу, ОСОБА_3 діяла від імені ТОВ «Парус фінанс», яке в свою чергу діяло на підставі «Договору доручення» № 01/09/21 від 01.09.21 р. про надання юридичних послуг укладеному між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Парус фінанс».

Подання позову до суду у такий спосіб, породжує правову суперечність: якщо ОСОБА_3 , при поданні позову до суду, представляє інтереси банку, саме як представник «повіреного» по «Договору дорученню» ТОВ «Парус фінанс», то тоді довіреність повинна бути їй видана саме від «повіреного» по договору доручення, від ТОВ «Парус фінанс».

Якщо ж Паладич А.О. є незалежним представником банку, то її зв`язок із ТОВ «Парус фінанс», вказаний в довіреності банку - є недоречним. І такий зв`язок не повинен згадуватись у довіреності. Крім того, в матеріалах справи відсутній «Договір доручення» № 01/09/21 від 01.09.21р., який є підставою для делегування представництва, та на який є посилання в довіреності наданій банком ОСОБА_3 . Також, матеріалами справи ніяким чином не підтверджений правовий зв`язок ОСОБА_3 з позивачем по справі, АТ «ОТП Банк»: чи являється вона працівником банку чи ні. За таких обставин вбачається суперечність між суб`єктом який видав їй довіреність на представництво в суді, а це АТ «ОТП Банк», та суб`єктом, інтереси якого вона представляла раніше по даному договору кредиту, подаючи вимогу про повернення боргу ОСОБА_1 , а саме ТОВ «Парус фінанс», та який являється «повіреним» банку по договору доручення. За таких обставин, повноваження Паладич А.О. як представника АТ «ОТП Банк», є непослідовно оформленими, і не підтверджені належним чином.

Згідно вимог ч.1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тому, проаналізувавши в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності заборгованості за кредитним договором № від 18.03.2019 р.

На підставі чого, суд, керуючись: ст. ст. 2, 10, 12, 13, 76, 77-81, 89, 141, 258, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 «про стягнення кредитної заборгованості» - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 28.05.2025 р.

Суддя Покровського міського суду В. І. Томаш