ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2025 року

м. Харків

справа № 641/8007/21

провадження № 22-ц/818/901/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Пилипчук Н.П., Маміної О.В.

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне підприємство «Жіночій лікар Плюс»

третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу Приватного підприємства «Жіночій лікар Плюс» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2024 року в складі судді Богдан М.В., -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ Приватного підприємства «Жіночий Лікар Плюс» № 35 від 01 жовтня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 , поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря-акушера-гінеколога в Приватному підприємстві «Жіночий Лікар Плюс»; стягнути з Приватного підприємства «Жіночий Лікар Плюс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час роботи з дня початку проходження військової служби по день звільнення та за час вимушеного прогулу з дня, наступного за днем звільнення по дату ухвалення рішення суду; стягнути з Приватного підприємства «Жіночий Лікар Плюс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн. 00 коп.

В обґрунтування позову зазначено, що у період з 01.07.2011 року по 01.10.2021 року ОСОБА_1 працювала на в ПП "ЖІНОЧИЙ ЛІКАР ПЛЮС" за сумісництвом на посаді лікаря акушера на 0,25 ставки, на посаді лікаря ультра-звукової діагностики на 0,25 ставки. Вказаний факт підтверджується наказом про призначення № 150 від 30.06.2011 року.

02 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та Головою Державної прикордонної служби України Дейнеком С.В. було укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб офіцерського складу. Контракт набрав чинності з "16" серпня 2021 року та діє до "15" серпня 2026 року.

Згідно з наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 № 770-ОС від 04.08.2021 року старшого лейтенанта медичної служби запасу ОСОБА_1 (У-329059) було прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу по ІНФОРМАЦІЯ_2 . Призначено старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до припису № 12/212 від 04.08.2021 року старшому лейтенанту медичної служби ОСОБА_1 запропоновано "16" серпня 2021 року прибути до в/ч НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби.

Згідно з наказом Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 101-ОС від 16.08.2021 року старшого лейтенанта медичної служби запасу ОСОБА_1 (У-329059) було зараховано у списки особового складу та на всі види забезпечення, який вважає незаконним.

Отже, саме з 16.08.2021 року ОСОБА_1 вважається такою, що розпочала проходження військової служби за контрактом, та дозволяє дійти висновку, що з огляду на те, що ОСОБА_1 була прийнята на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, то відносно неї так само застосовуються указані вище законодавчі гарантії щодо збереження на строк до закінчення такого особливого періоду або до дня фактичного звільнення місця роботи, посади і середнього заробітку.

12.08.2021 року ОСОБА_1 направила на ім?я директора ПП "ЖІНОЧИЙ ЛІКАР-ПЛЮС" Запорізької Т.Г. повідомлення про укладення Контракту та призов до проходження військової служби за контрактом, що підтверджується самим повідомленням від 12.08.2021 року та відповідними поштовими документами.

Згідно з наказом № 35 від 01.10.2021 року ОСОБА_1 була звільнена на підставі ст.43-1 КЗПП України.

Щодо відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 посилалася на те, що у зв?язку з незаконним звільненням почала відчувати постійні хвилювання та переживання, викликані туманністю власного майбутнього, необхідністю постійного відстоювання своїх прав, дотримання яких має бути забезпечено відповідачем. Також у зв?язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 втратила нормальні життєві зв?язки (бо більше не може спілкуватися зі своїми колегами, з якими встигла потоваришувати). Через невиплату сум середнього заробітку ОСОБА_1 була змушена економити на харчах, відмовляти собі у придбанні життєво необхідних благ. Зазначене вище також негативно впливало на відносини всередині її родини, зростало напруження та конфліктність через існуюче фінансове питання. Завдана ОСОБА_1 моральна шкода обумовлюється моральними стражданнями внаслідок порушення її законного права на збереження місця роботи і посади, а також середнього заробітку, приниженням честі, гідності, ігноруванням її прав, втратою у зв?язку з цим престижу та ділової репутації серед знайомих, друзів та родичів.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволені частково.

Визнано незаконним та скасувати наказ Приватного підприємства «Жіночий Лікар Плюс» № 35 від 01 жовтня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-акушера-гінеколога в Приватному підприємстві «Жіночий Лікар Плюс».

Стягнуто з Приватного підприємства «Жіночий Лікар Плюс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 27 783 (двадцять сім тисяч сімсот вісімдесят три) гривень 00 копійок.

Стягнуто з Приватного підприємства «Жіночий Лікар Плюс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.

Стягнуто з Приватного підприємства «Жіночий Лікар Плюс» на користь держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення обґрунтовано тим, що позивач надала належні та допустимі докази на підтвердження її звільнення без законних на те підстав. Тому спірний наказ про звільнення підлягає скасуванню, позивач - поновленню на роботі, суд визнає наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Внаслідок незаконного звільнення позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у тому що після звільнення вона почала відчувати постійні хвилювання та переживання, викликані туманністю власного майбутнього, необхідністю постійного відстоювання своїх прав, дотримання яких має бути забезпечено відповідачем ipso facto (в силу самого факту існування та гарантування законом цих прав). Також у зв?язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 втратила нормальні життєві зв`язки, через невиплату сум середнього заробітку вона була змушена економити на харчах, відмовляти собі у придбанні життєво необхідних благ. Завдана ОСОБА_1 моральна шкода обумовлюється моральними стражданнями внаслідок порушення її законного права на збереження місця роботи і посади, а також отримання заробітку, приниженням честі, гідності, ігноруванням її прав, втратою у зв?язку з цим престижу та ділової репутації серед знайомих, друзів та родичів. Виходячи з вимог розумності та справедливості, суд задовільнив позов частково та стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн, зробивши висновок, що саме такий розмір моральної шкоди є не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не призведе до її безпідставного збагачення.

Не погодившись з рішенням суду приватне підприємство «Жіночій лікар Плюс» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права, а саме в порушення вимог п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України справу розглянуто по суті, в той час як існували підстави для залишення позову без розгляду. Суд не правильно встановив характер спірних правовідносин, неповно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що є необґрунтованим, не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Визначені законом підстави для стягнення заборгованості з заробітної плати працівнику, який працює за сумісництвом відсутні, а факт завдання діями відповідача моральної шкоди позивачці жодним доказом не підтверджено.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Скребець О.М., який діє в інтересах ПП « ЖІНОЧИЙ ЛІКАР ПЛЮС», дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що у період з 01.07.2011 року по 01.10.2021 року ОСОБА_1 працювала на в ПП "ЖІНОЧИЙ ЛІКАР ПЛЮС" за сумісництвом на посаді лікаря акушера на 0,25 ставки, на посаді лікаря ультра-звукової діагностики на 0,25 ставки.

Вказаний факт підтверджується наказом про призначення № 150 від 30.06.2011 року.

02 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та Головою Державної прикордонної служби України Дейнеком С.В. було укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб офіцерського складу.

Контракт набрав чинності з "16" серпня 2021 року та діє до "15" серпня 2026 року.

Згідно з наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 № 770-ОС від 04.08.2021 року старшого лейтенанта медичної служби запасу ОСОБА_1 (У-329059) було прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу по ІНФОРМАЦІЯ_2 . Призначено старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до припису № 12/212 від 04.08.2021 року старшому лейтенанту медичної служби ОСОБА_1 запропоновано "16" серпня 2021 року прибути до в/ч НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби.

Згідно з наказом Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 101-ОС від 16.08.2021 року старшого лейтенанта медичної служби запасу ОСОБА_1 (У-329059) було зараховано у списки особового складу та на всі види забезпечення.

12.08.2021 року ОСОБА_1 направила на ім?я директора ПП "ЖІНОЧИЙ ЛІКАР-ПЛЮС" Запорізької Т.Г. повідомлення про укладення Контракту та призов до проходження військової служби за контрактом, що підтверджується самим повідомленням від 12.08.2021 року та поштовими документами.

Згідно з наказом № 35 від 01.10.2021 року ОСОБА_1 була звільнена на підставі ст.43-1 КЗПП України.

Згідно з довідкою № жд00-000004 від 09 серпня 2021 року про заробітну плату Дохід позивача за два останні місяця до звільнення червень-липень 2021 року складає 9556,63 грн. (4000+5556,63).

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата ОСОБА_1 склала 185,22 грн.

При здійсненні розрахунку суд взяв до уваги показник відпрацьованих днів ОСОБА_1 за липень 2021 року 15 днів (60 годин), та зважаючи, що 19 липня 2022 року були внесені зміни у чинне трудове законодавство та роботодавець був звільнений від обов`язку сплати середнього заробітку працівникові, який перебуває на військовій службі за контрактом, суд дійшов висновку про стягнення середнього заробітоку за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2021 року по 19 липня 2022 року, тобто за 150 робочих днів, а саме у розмірі 185,22 грн. х 150 = 27783,00 грн з подальшим вирахуванням податків та зборів.

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, що виникли у зв`язку із захистом позивача права на працю та застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частина перша статті 15 ЦК України визначає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У статтях 12, 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством (статті 3 КЗпП України).

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 21 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» працівники підприємств, установ, організацій мають право, крім основного трудового договору, укладати трудові договори про роботу за сумісництвом. При цьому таких договорів може бути кілька.

Сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у роботодавця фізичної особи. Працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу (стаття 102-1 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації (частина перша статті 21 КЗпП України).

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця визначено в статтях 40, 41, 43, 43-1 КЗпП України.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон України № 2352-IX, дата набрання чинності 19 липня 2022 року) внесені зміни, зокрема, до Кодексу законів про працю України.

Згідно з наказом № 35 від 01.10.2021 року відповідачка була звільнена на підставі ст.43-1 КЗПП України.

Статтею 43-1 КЗпП України передбачено розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках:

ліквідації підприємства, установи, організації;

незадовільного результату випробування, обумовленого при прийнятті на роботу;

Абзац четвертий частини першої статті 43-1 виключено на підставі Закону № 2352-IX від 01.07.2022\

поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;

звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації;

звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації;

звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян;

звільнення працівника, який вчинив за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібне) майна роботодавця, встановлене вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу;

призову або мобілізації під час особливого періоду роботодавця - фізичної особи;

звільнення працівника у зв`язку з неможливістю забезпечення його роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій;

звільнення домашнього працівника.

Законодавством можуть бути передбачені й інші випадки розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця без згоди відповідного виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

В наказі № 35 від 01.10.2021 про звільнення ОСОБА_1 не зазначено з якої підстави саме передбаченої ст. 43-1 КЗпП України її будо звільнено.

Згідно з частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3 та 4 статті 119 КЗпП України, а також частиною 1 статті 51, частиною 5 статті 53, частиною 3 статті 57, частиною 5 статті 61 Закону України «Про освіту».

Відповідно до статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303 про часткову мобілізацію, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, в Україні почав діяти особливий період.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17, провадження № 11-609апп19).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин в Україні діяв особливий період та Указ Президента України від 16 січня 2020 року № 13/2020 «Про звільнення в запас військовослужбовців строкової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2020 році».

Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже, за працівниками, призваними, зокрема на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток, зокрема на підприємстві, у якому вони працювали на час призову.

Подібні правові висновки щодо застосування вказаних норм матеріального права викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/203/17-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 631/1919/16-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 761/33202/16-ц, від 04 лютого 2019 року у справі № 426/11214/17, 07 жовтня 2020 року у справі № 505/3941/16-ц, провадження № 61-30300св18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17, провадження № 11-609апп19.

Підставою для збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві є сам факт військової служби за контрактом, який підтверджується наданими власнику або уповноваженому ним органу відповідними документами, зокрема довідками, витягами з наказів, повістками, розпорядженнями, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

У разі, якщо підстави для звільнення працівника виникли до його прийняття на військову службу за контрактом його звільнення можливе лише до того, як він був призваний на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 163/1714/16-ц, провадження № 61-10341св18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 425/3174/17, провадження № 61-42621св18.

Зважаючи, що з 16 серпня 2021 року ОСОБА_1 фактично вважається такою, що розпочала проходження військової служби за контрактом, враховуючи те, що позивач звільнена наказом відповідача від 01 жовтня 2021 року - під час проходження військової служби за контрактом в період дії особливого періоду, трудове законодавство, зокрема частина 3 статті 119 КЗпП України, стаття 30 Закону № 2232-XII, забороняє звільнення такого працівника.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивача звільнено із займаної посади з порушенням вимог частини 3 статті 119 КЗпП України.

Отже, позивач ОСОБА_1 звільнена без законних на те підстав.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8.02.2022 у справі № 755/12623/19 вказано, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Тобто, у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати.

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 зроблено правовий висновок, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Такий висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 826/808/16, яка не вбачала підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-511цс16, постанові ВС від 27.03.2019 у справі № 235/2867/15-ц, від 5.01.2024 у справі № 204/8655/21).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 8.02.2022 у справі № 755/12623/19, середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Порядок розрахунку середнього заробітку визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 (далі - Порядок).

Так, судом першої інстанції з урахуванням того, що 19 липня 2022 року були внесені зміни у чинне трудове законодавство та роботодавець був звільнений від обов`язку сплати середнього заробітку працівникові, який перебуває на військовій службі за контрактом, то стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2021 року по 19 липня 2022 року, тобто за 150 робочих днів.

Отже, стягненню підлягає 185,22 грн. х 150 = 27783,00 грн. з подальшим вирахуванням податків та зборів.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інші негативні наслідки морального характеру.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності

Оскільки судом встановлено порушення прав позивачки у сфері трудових відносин, що полягає у її незаконному звільненні, судова колегія погоджується з висновком суду про наявність підстав для часткового задоволення позову про відшкодування моральної шкоди завданої таким порушенням та визначеною судом сумою відшкодування у розмірі 3 000,00 грн, оскільки він відповідає характеру та обсягу страждань позивачки, принципам розумності та справедливості.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Жіночій лікар Плюс» залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 червня 2025 року

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук