КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4769/2025 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфова Є.П., Писана Т.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 серпня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст обставин справи

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості.

Просив стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заробітну плату в сумі 7 701,86 грн за час роботи черговим на станції «Дарниця» (м. Київ) з 18 січня до 17 лютого 2020 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що місцем його постійної роботи згідно з трудовим договором була станція «Ніжин», що підтверджується записами в трудовій книжці НОМЕР_1 .

16 січня 2020 року наказом Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень АТ «Українська залізниця» № 64/ОС його направлено на станцію «Дарниця» (м. Київ) для виконання обов`язків чергового по залізничній станції «Дарниця» з 18 січня 2020 року терміном на один місяць і на вказаний період звільнено від виконання обов`язків чергового по залізничній станції «Ніжин».

Вважає, що він був направлений на станцію «Дарниця» для виконання обов`язків чергового по залізничній станції «Дарниця» у зв`язку з проведенням атестації і встановлення скороченої тривалості робочого тижня та застосуванням вимог Положення про порядок вивчення та перевірки знань актів безпеки руху поїздів та маневрової роботи працівниками залізничного транспорту України, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 11 червня 2007 року № 499.

Зазначає, що згідно з Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року№ 59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17 березня 2011 року № 362), роботодавець повинен був видати наказ про відрядження, на підставі якого оформити посвідчення про відрядження та перед виїздом видати аванс для найму житлового приміщення та добових витрат.

Відповідач здійснив оплату праці в розмірі середнього заробітку за основним місцем роботи, частину якої позивач витратив на харчування та фінансування інших потреб, тобто компенсував за рахунок заробітної плати добові витрати, оскільки ці витрати не залежать від наявності чи відсутності наказу про відрядження.

Вважає, що грошові кошти в розмірі 7 701,86 грн є заробітною платою, яку позивач просить стягнути з відповідача, оскільки останній порушив вимоги чинного законодавства - не видав наказ про відрядження та не видав аванс для найму житлового приміщення та добові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 серпня 2024 року у позові відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 26 листопада 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просив рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування апеляційних вимог позивач зазначив, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи; не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи; порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права.

Мотивував апеляційну скаргу тим, що він,як і всі інші чергові станції, не погодився з результатами атестації робочого місця чергового по станції «Ніжин», яка була проведена 27 жовтня 2014 року, і якою робоче місце віднесено до допустимих умов праці II класу при аналогічних умовах праці, які були до проведення атестації, оскаржив її результати до Державної служби України з питань праці, в судовому порядку.

З метою покарання позивача за його принциповість, відповідач направив його на станцію «Дарниця», що завдало йому моральну і матеріальну шкоду, а в подальшому і призвело до звільнення з посади чергового по станції «Ніжин» шляхом скорочення його посади.

Судпершої інстанції дійшов висновку, що за відсутності наказу про відрядження, добові витрати не виплачуються та не врахував і не застосував вимоги Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, про які зазначав позивач і які Київська дирекція залізничних перевезень АТ «Українська залізниця» повинна була виконати перед тим, як направляти позивача на станцію «Дарниця».

Позивач визначив розмір добових витрат, які не потребують спеціального документального підтвердження.

Позивач був готовий виконувати обов`язки чергового по станції «Дарниця», але з незалежних від нього причин лише перебував на робочому місці і не виконував його обов`язки що свідчить про те, що у відповідача не було виробничої необхідності у направленні позивача на станцію «Дарниця» для виконання обов`язків чергового по станції.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач відзив на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надав.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачений ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом виробничого підрозділу Київської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» від 16 січня 2020 року № 64/ОС черговий по залізничній станції «Ніжин» ОСОБА_1 у зв`язку із виробничою необхідністю та не укомплектуванням штату чергових по залізничній станції «Дарниця» був звільнений від виконання обов`язків чергового по залізничній станції «Ніжин» та направлений для виконання обов`язків чергового по залізничній станції «Дарниця» з 18 січня 2020 року терміном на один місяць.

У наказі зазначено, що оплата проводиться за виконану роботу, але не нижче середнього заробітку за основним місцем роботи.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач підписав наказ про переведення його на роботу на тому ж підприємстві в іншу місцевість, погодився з ним та у встановленому законом порядку не оскаржив, а тому підстав вважати, що роботодавець перевів працівника в іншу місцевість на роботу проти його волі, немає. Позивач не довів відсутність у нього добровільного волевиявлення на переведення його на роботу на тому ж підприємстві в іншу місцевість.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наказ про направлення позивача у відрядження роботодавцем не був виданий і вимога ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивача добових витрат за період відрядження, передбачених статтею 121 КЗпП України, задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на статтю 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( частина 1 статті 2 ЦПК України ).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою та другою статті 121 КЗпП України передбачено, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку із службовими відрядженням. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством.

Питання щодо направлення у відрядження працівників державних органів, а також підприємств, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, регулюються Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59 (далі - Інструкція № 59).

Службове відрядження відповідно до Інструкції № 59 - це поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства, об`єднання, установи, організації на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи.

Направлення працівника у відрядження оформляється наказом (розпорядженням) роботодавця.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, виробничий підрозділ Київської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» не видавав наказу (розпорядження) щодо відрядження ОСОБА_1 .

За загальним правилом відповідно до статті 31 КЗпП України роботодавець не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

Проте, за певних умов та у встановленому законом порядку роботодавець може як постійно, так і тимчасово переводити працівника на іншу роботу.

Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Із змісту частини 1 статті 32 КЗпП вбачається, що переведенням на іншу роботу вважається також переведення працівника для подальшої його роботи на інше підприємство, установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, навіть за тією ж посадою, професією. Під іншою місцевістю вважається інший населений пункт.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.

У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до вимог статті 33 КЗпП України тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою. Власник або уповноважений ним орган має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою.

Отже, відповідно до частини 1 статті 33 КЗпП тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, за загальним правилом (крім випадків, передбачених частиною 2 цієї статті), допускається лише за його згодою.

Тимчасове переведення працівника на посаду, яку обіймає тимчасово відсутній працівник, оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця. Строк такого переведення, зазвичай, визначається часом відсутності основного працівника на роботі.

Після виходу тимчасово відсутнього працівника на роботу переведений на його посаду працівник за наказом роботодавця повертається на свою посаду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач видавав наказ (розпорядження) про направлення ОСОБА_1 у відрядження.

Разом з тим, на підставі наказу відповідача від 16 січня 2020 року № 64/ОС черговий по залізничній станції «Ніжин» ОСОБА_1 у зв`язку із виробничою необхідністю та не укомплектуванням штату чергових по залізничній станції «Дарниця», був звільнений від виконання обов`язків чергового по залізничній станції «Ніжин» та направлений для виконання обов`язків чергового по залізничній станції «Дарниця» з 18 січня 2020 року терміном на один місяць. Оплату праці встановлено проводити по виконаній роботі, але не нижче середнього заробітку за основним місцем роботи.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідача направлено на станцію «Дарниця» як покарання за його принциповість, є неприйнятними, оскільки підставою для направлення працівника для виконання обов`язків чергового на іншу станцію в іншу місцевість була саме виробнича необхідність та не укомплектуванням штату чергових по залізничній станції «Дарниця».

Позивач підписав наказ, погодився з ним та не оскаржив.

Крім того, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що це направлення позивача для виконання обов`язків на іншу станцію стало підставою для його подальшого звільнення.

Згідно із записом у трудовій книжці позивача, 21 травня 2020 року ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років на підставі наказу від 21 травня 2020 року № 528/0C.

Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції Інструкції № 59, які Київська дирекція залізничних перевезень АТ «Українська залізниця» повинна була виконати перед тим, як направляти позивача на станцію «Дарниця».

Суд першої інстанції правильно встановив, що АТ «Українська залізниця» не видавало наказ про направлення позивача у відрядження, а тому відсутні підстави для застосування цієї Інструкції.

Колегія суддів наголошує, що доводи позивача про відсутність виробничої необхідності направлення позивача на станцію «Дарниця», оскільки він не виконував там свої посадові обов`язки, а лише перебував на станції, не підтверджені належними доказами, є лише його твердження, а рішення суду не можу ґрунтуватися на припущеннях.

Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи не підтверджено та судом не встановлено переведення роботодавцем працівника в іншу місцевість на роботу проти його волі, а також не доведено відсутність у позивача добровільного волевиявлення на переведення його на роботу на тому ж підприємстві в іншу місцевість. Оскільки наказу про направлення позивача у відрядження немає, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача добових витрат за період відрядження, передбачених статтею 121 КЗпП України..

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана