Провадження № 22-ц/801/840/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 рокуСправа № 127/10367/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бездітна Тетяна Вячеславівна, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ан О. В. в залі суду в м. Вінниці, дата складення повного тексту рішення 02 грудня 2024 року,

в цивільній справі № 127/10367/24 за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_1 , третя особа Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Можайський», про визнання членом сім`ї квартиронаймача, визнання права користування житловим помешканням, зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення,

встановив:

Короткий зміст вимог

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_1 , в якому просила: визнати її, членом сім`ї померлого квартиронаймача, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати Виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти з ОСОБА_2 договір найму на квартиру АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги обґрунтувала тим, що у 2002 році її батьку ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано державну квартиру та видано ордер на заселення трикімнатної квартири по АДРЕСА_2 . Позивач входила до складу сім`ї квартиронаймача, та відповідно була зареєстрована за вищевказаною адресою. До складу сім`ї квартиронаймача також входили син ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_4 . У 2017 році вона змінила місце реєстрації, проте продовжувала проживати у вказаній квартирі. Позивач звернулася до Виконавчого комітету Вінницької міської ради із заявою про укладення із нею договору найму, проте отримала відмову, мотивовану тим, що остання не зареєстрована за вказаною адресою та відсутня згода усіх членів сім`ї.

У червні 2024 позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила визнати її членом сім`ї померлого квартиронаймача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати Виконавчий комітет Вінницької міської ради прийняти рішення щодо надання дозволу ОСББ «Можайський», на укладення договору найму на квартиру АДРЕСА_1 , з членами сім`ї квартиронаймача: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 членом сім`ї ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та до смерті був основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Судові витрати залишено за позивачем.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є членом сім`ї квартиронаймача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона входила до кола осіб, які вказані в ордері на заселення квартири. Певний час позивач проживала в квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації разом з батьком ОСОБА_3 і братом ОСОБА_1 . Після зняття із реєстрації в квартирі у 2017 році, ОСОБА_2 в подальшому повернулась в квартиру, продовжувала проживати разом з батьком ОСОБА_3 і братом ОСОБА_1 . Отже існують підстави для визнання її членом сім`ї ОСОБА_3 , який був основним квартиронаймачем спірної квартири та визнання за нею право користування квартирою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Вказане рішення суду відповідач ОСОБА_1 , який діє через представника адвоката Бездітну Т. В., оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 03 березня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий (суддя-доповідач) Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Сопрун В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 березня 2025 року витребувано з місцевого суду матеріали цієї судової справи.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 березня 2025 року, після усунення відповідачем ОСОБА_1 недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду 06 травня 2025 року о 11:20 год. з повідомленням сторін.

В подальшому розгляд справи за клопотання представника відповідача адвоката Бездітної Т. В. відкладено на 13 травня 2025 року о 10:20 год.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В доводах апеляційної скарги зазначається, що згідно ордеру №0178 від 16.07.2002 позивач дійсно була вказана в складі сім`ї квартиронаймача і проживала в спірній квартирі. Однак, в подальшому в 2012 році вона виїхала до іншого місця проживання (м. Ізмаїл), а потім офіційно знялася з реєстрації. З 2012 року до смерті батька вона ні разу до них не приїздила, не цікавилася життям та здоров`ям батьків, взагалі не підтримувала відносини з відповідачем ОСОБА_1 . Після смерті батька позивач повернулася до Вінниці і прожила в квартирі із дітьми до 05.03.2024. В подальшому виїхала в невідомому напрямку і де саме на сьогоднішній день проживає відповідачу невідомо.

Звертає увагу суду на те, що жодного доказу про те, що позивач весь цей час проживала чи проживає в квартирі немає. Наявний лише акт сусідів про те, що станом на 23.02.2024 позивач проживає за цією адресою. Але це жодним чином не доводить, що вона проживала там на момент подання позову.

Вказує, що жодного разу позивач не зверталася до ОСОБА_1 про надання згоди на її реєстрацію в квартирі, в якій відповідач проживає на постійній основі, сплачує комунальні послуги, несе необхідні витрати по благоустрою і ремонту квартири. В жодних із цих витрат позивач не приймає участі.

Отже вважає, що визнання її такою, що постійно проживає і має право без дозволу ОСОБА_1 укласти договір найму і прописатися, є незаконним.

Також зауважує, що в позовній заяві вбачаються суттєві процесуальні порушення, а саме: їхня мати - ОСОБА_4 є також членом сім`ї померлого квартиронаймача, однак вона допитана як свідок, хоча рішення у цій справі також впливає на її права та обов`язки. Отже, на переконання представника відповідача, вона мала бути не свідком у справі, а третьою особою. Тому вважає, що в даному випадку порушено процесуальний статус особи.

Вказує, що відповідно до ухвали суду від 08.04.2024 про відкриття провадження розгляд справи проводився в спрощеному позовному провадженні. Однак, вже під час розгляду справи по суті позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, і це при тому, що ЦПК України взагалі не передбачає такий вид заяви.

Звертає увагу, що вже під час розгляду справи позивач надала оригінал акта, який в порушення вимог статті 83 ЦПК України, не було долучено відразу до позовної заяви.

Крім того, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що ОСОБА_1 був повідомлений належним чином про розгляд справи, однак до суду не з`явився, тому судові засідання проводилися за його відсутності. Проте, це не відповідає дійсності, оскільки жодного листа від суду (окрім самого рішення) відповідач не отримував, а конверти про отримання поштової кореспонденції підписані не ним, а невідомою особою. За таких обставин проведення судового розгляду без належного повідомлення особи, яка має процесуальний інтерес у справі, є істотним порушенням її права на участь у судовому процесі та реалізацію права на захист.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Позивач ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Олійник О. Л., в установлений судом строк подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, так як вона має законне право користуватися спірним житлом, у реалізації якого їй перешкоджає відповідач, який неодноразово здійснював домашнє насилля над позивачем, яка є одинокою та самостійно виховує чотирьох неповнолітніх дітей, намагаючись зробити їх життя в спірній квартирі нестерпним. Також вказала, що повернувшись в спірну квартиру для проживання, вона не здійснювала реєстрацію місця проживання в зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я квартиронаймача та його смертю 23.07.2023

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Бездітна Т. В. в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала з наведених в ній підстав та просила її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Олійник О. Л. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Виконавчого комітету Вінницької міської ради заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки, учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження (а.с.11).

ОСОБА_5 14.12.2001 уклала шлюб з ОСОБА_6 та відповідно змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

В подальшому рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2012 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано, проте дружина прізвище не змінювала (а.с.9).

Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.06.2002 року № 1023 ОСОБА_3 надано державну квартиру та видано ордер на заселення у трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 . До складу сім`ї квартиронаймача входили ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.13).

Судом також встановлено, що докази приватизації квартири відсутні, отже вона перебуває у комунальній власності міста.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.14).

ОСОБА_2 є багатодітною матір`ю чотирьох дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.16-18).

У позивача відсутнє право власності на нерухоме майно, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.19).

У лютому 2024 позивач звернулася до Вінницької міської ради із заявою про укладення найму житлового приміщення по АДРЕСА_2 , при цьому надавши необхідні документи. Проте рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 22.02.2024 № 462 в укладенні найму житлового приміщення ОСОБА_2 відмовлено. Мотивами відмови є те, що позивач не зареєстрована за вказаною адресою, та відсутня згода на укладення договору інших членів сім`ї (а.с.21,22).

Згідно з довідкою наданою ОСББ «Можайський», особовий рахунок № НОМЕР_1 зареєстрований за власником ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 (а.с.147).

За відомостями Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради в реєстрі територіальної громади наявна інформація щодо реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.121,122).

У акті від 23.02.2024 сусіди ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 підтвердили, що позивач ОСОБА_2 та її діти дійсно фактично проживають в квартирі АДРЕСА_4 (а.с.126).

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції допитано свідка ОСОБА_4 , яка надала суду наступні показання та пояснила, що вона є рідною матір`ю позивача. У 2002 році ОСОБА_3 , їй та двом їхнім дітям - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , видано ордер на заселення у трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Довгий період вони усі разом проживали у вказаній квартирі. Пізніше вона переїхала проживати у іншу квартиру. Проте позивач залишилася проживати у вказаній квартирі. В подальшому в зв`язку з сімейними обставинами ОСОБА_2 міняла місце реєстрації, але за певний час до смерті батька повернулась і проживає в квартирі з дітьми дотепер. ОСОБА_1 веде асоціальний спосіб життя, не турбується про житло, його утримання. Вона не знає чи сплачуються комунальні послуги, що надаються для вказаної квартири.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач надала докази про те, що вона у розумінні частини другої статті 65 ЖК України є особою, яка вселилася в спірну квартиру як член сім`ї наймача, а тому існують підстави для визнання за нею права користування квартирою.

Проте апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Цей спір пов`язаний із правом особи на житло, що гарантовано статтею 47 Конституції України і знаходить подальше правове регулювання в чинному законодавстві, зокрема і в ЖК України.

Згідно зі статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом частин першої та другої статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з частинами першою, другою статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 65 ЖК України визначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 ЖК України передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Так, Верховний Суд виробив сталий підхід щодо застосування відповідних норм права, який не врахував суд першої інстанції при вирішенні спору відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК.

Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (висновок у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20)).

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.

За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Особи, які вселилися з метою здійснення догляду за наймачем є тимчасовими мешканцями, які не набувають самостійного права користування жилим приміщенням незалежно від тривалості проживання (висновок у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі № 520/80/19 (провадження № 61-12249св21)).

Отже, керуючись загальними правилами доказування в цивільному процесі, які ґрунтуються на статтях 12, 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Важливим є те, що в цих правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність обставин, які підтверджують його право на користування жилим приміщенням, про що він повинен надати докази. При цьому відповідач має зустрічний обов`язок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень і спростовують такі обставини.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, якою є тривалість часу їхнього проживання.

При вирішенні спору суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем не надано достатніх доказів постійного та тривалого проживання із померлим наймачем у спірній квартирі до дня його смерті та ведення з ним спільного господарства, та дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем факту її вселення у спірне приміщення та постійного проживання з ОСОБА_3 , а спірне приміщення було постійним місцем її проживання.

Тож посилання позивача на те, що вона вселився у спірну квартиру як член сім`ї наймача, оскільки входила до кола осіб, які вказані в ордері на заселення спірної квартири, певний час проживала в ній без реєстрації разом з батьком ОСОБА_3 і братом ОСОБА_1 , внаслідок чого набула право користування цією квартирою, є безпідставними.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) Верховний Суд зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.

Апеляційний суд звертає увагу, що позивач на підтвердження факту постійного проживання у спірній квартирі долучила акт від 23.02.2024, в якому сусіди ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 підтвердили, що позивач ОСОБА_2 та її діти дійсно фактично проживають без реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_4 (а.с.126).

Разом з тим, видачу акта обстеження на факт проживання особи без реєстрації місця проживання за даною адресою (на основі письмових свідчень сусідів) здійснює орган місцевого самоврядування.

Вказаний акт апеляційний суд не приймає як доказ, оскільки в силу вимог частини першої статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази, зокрема, і показання свідків, а за змістом статті 230 ЦПК України кожен свідок допитується окремо та надає свої показання усно безпосередньо суду після того, як він буде попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань, а також після приведення його до присяги.

Крім того, зі змісту акту неможливо встановити з якого часу та тривалість проживання позивача в спірній квартирі.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач в судовому засіданні 14.10.2024 надала пояснення, що вона проживала в спірній квартирі до смерті батька тижня три, при цьому була відсутня в спірній квартирі 6 років, її мати ОСОБА_4 , яка допитана судом як свідок, також вказала, що її донька за сімейними обставинами змінила місце реєстрації та в 2017 році виїхала з спірної квартири, де залишився жити її чоловік і син, донька повернулась у 2023 році в дану квартиру (а.с.110-112). Представник відповідача адвокат Бездітна Т. В. суду пояснила, що зі слів ОСОБА_1 позивач ОСОБА_2 приїхала лише на похорон батька, а до цього з ними стосунки не підтримувала, будь-які дії по утриманню квартири не вчиняла.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Таким чином, оцінюючи подані в справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достатності та достовірності апеляційний суд вважає, що позивач не довела, що нею дотриманий порядок її вселення у спірну квартиру та вказана квартира була її постійним місцем проживання.

Питання про ведення спільного господарства позивачем також не доведено.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до практики ЄСПЛ поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00).

Оскільки ОСОБА_2 не надано достатніх доказів постійного та тривалого проживання із померлим наймачем у спірній квартирі до дня його смерті та ведення з ним спільного господарства, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права користування квартирою АДРЕСА_1 відповідно до встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК України порядку. У ОСОБА_2 не виникло самостійного права користування спірним житлом у зв`язку з тимчасовим користуванням спірною квартирою, наймачем якої був ОСОБА_3 .

Отже посилання позивача на акт, складений сусідами про те, що вона та її діти фактично станом на 23.02.2024 проживають у спірній квартирі без реєстрації, як і покази свідка ОСОБА_4 , не можуть бути визнані достатньою підставою для задоволення позовних вимог.

Безпідставними є посилання представника позивача на ту обставину, що ОСОБА_2 була вписана в ордер № 0178 на заселення у спірну кімнату, оскільки судом встановлено, вона знялася з реєстрації і вибула до іншого місця проживання. Проте відповідно до положень ст. 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову про визнання за позивачем як членом сім`ї наймача права користування квартирою.

Такий підхід є сталим в практиці Верховного Суду (постанови від 13 березня 2024 року у справі № 210/4155/21 (провадження № 61-13339св22), від 01 вересня 2021 року у справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20), від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц (провадження № 61-2027св22).

У постанові від 25 квітня 2025 року у справі № 750/3050/24 (провадження № 61-15434св24) Верховний Суд зробив такі висновки:

«30. Досліджуючи правомірність обмеження права позивача на житло, Верховний Суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими:

Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (є пропорційним).

31. Отже, обмеження права позивача не буде становити порушення, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає меті забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших, і до того ж забезпечує справедливі вимоги моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (див. пункт 29).

48. Таким чином «обмеження» права позивача здійснене «згідно із законом», відповідає меті забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших, забезпечує справедливу рівновагу між інтересами окремої особи та суспільства в цілому (див. пункти 29-30)».

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, апеляційний суд вважає наявними підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, враховуючи наведені норми матеріального права, неправильно встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, з урахуванням неналежної оцінки наданих позивачем доказів, дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам ЦПК України, принципам верховенства права та справедливості.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Отже, за рахунок ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню судові витрати, понесені при сплаті судового забору за подання апеляційної скарги в розмірі 5 450 грн 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись статтями 374, 376, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бездітна Тетяна Вячеславівна, задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_1 , третя особа Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Можайський», про визнання членом сім`ї квартиронаймача, визнання права користування житловим помешканням, зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_5 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 РНОКПП: НОМЕР_3 ) на відшкодування судових витрат понесених при сплаті судового забору за подання апеляційної скарги в розмірі 5 450 (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят) гривень 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 14 травня 2025 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

В. В. Сопрун