К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2025 року місто Київ

справа № 370/1810/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/8195/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Поливач Л.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Пошелюзного Сергія Вячеславовича на ухвалу Макарівського районного суду Київської області у складі судді Косенко А.В. від 30 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особа: приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевський Володимир Степанович, нотаріус Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Литвин Ірини Володимирівни про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особа: приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевський В.С., нотаріус Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Литвин Ірини Володимирівни про визнання заповіту недійсним, в якому просила cуд визнати недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_4 30 березня 2018 року, на ім`я ОСОБА_1 та на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевським В.С., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 855, бланк ННВ 252455, номер у спадковому реєстрі 62222044.

Вимоги позову мотивовано тим, що позивач є рідною дочкою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

07 травня 2022 року Двадцять першою Київською державною нотаріальною конторою на підставі заяви позивача було зареєстровано спадкову справі за номером у спадковому реєстрі 69269261.

06 жовтня 2022 року позивач звернулася до Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 , та їй були видані свідоцтва.

Під час звернення до Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори позивачу стало відомо про існування заповіту, складеного 30 березня 2018 року, начебто, її матір`ю ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на частину спадкового майна: земельну ділянку, кадастровий номер: :05:023:0001, розташована на території Бишівської сільської ради Макарівського району Київської області.

Постановами від 19 листопада 2022 року та від 24 червня 2023 року державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Литвин І.В. було відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, кадастровий номер :05:023:0001, площею 4,9770 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Бишівської сільської ради Фастівського (Макарівського) району Київської області.

Підставою для відмови у видачі їм свідоцтва про право на спадщину за заповітом стала помилка в даті народження заповідача.

Позивач вважає, що її матір не могла свідомо на підставі власного волевиявлення укласти на користь відповідачів заповіт щодо розпорядження її майно; відповідачі скористалися безпорадним станом її матері, яка була інвалідом ІІ групи, хворіла на цукровий діабет ІІ типу (інсулінозалежна) та ретинопатію, перенесла видалення пухлини (лікоми) паравертебральної задньо-бокової поверхні шиї та два інсульти, та тим, що вона не розуміла значення та зміст документів, які їй давали на підпис, оформили спірний заповіт.

Зауважувала, що проблеми із зором у спадкодавця та загальний її стан здоров`я на момент складення спірного заповіту ставлять під сумнів її можливість щодо власноручного, без сторонньої допомоги підписання заповіту, а також її можливість самостійно прибути до нотаріуса для складання та підписання заповіту, самостійно оплатити послуги нотаріуса.

Посилаючись на те, що її матір не могла підписувати заповіт та правочин не відповідає її дійсній внутрішній волі, вона не могла усвідомлювати значення своїх дій, через стан здоров'я, позивач просила позов задовольнити.

26 листопада 2024 року представник ОСОБА_3 адвокат Ольховська М.М. подала до суду клопотання про призначення комісійної судово-медичної експертизи, в якому просила на вирішення експертів постановити наступні питання:

1. Чи страждала ОСОБА_4 в період березня 2018 року на тяжкі хвороби, які могли обмежувати її життєдіяльність та спроможність самостійної забезпечити умови свого життя?

2. Яким чином наявні у ОСОБА_4 хвороби в період березня 2018 року могли обмежувати її життєдіяльність та спроможність самостійно забезпечити умови свого життя?

3. Чи відповідав стан здоров`я ОСОБА_4 в березні 2018 року критеріям «безпорадного стану», визначеного п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7, як стан «стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та лікування»?

Клопотання мотивовано тим, що проблеми із зором у спадкодавця ОСОБА_4 та загальний її стан здоров`я на момент складання спірного заповіту ставлять під сумнів її можливість власноручного, без сторонньої допомоги підписання заповіту, а також її можливість самостійно прибути до нотаріуса для складання та підписання заповіту, самостійно оплатити послуги нотаріуса. Помилка щодо дати народження спадкодавця, яка міститься в заповіті, також вказує на те, що остання не читала зміст цього документа.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 30 січня 2025 року клопотання представника позивача про призначення експертизи задоволено.

Призначено у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевський В.С., нотаріус Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Литвин І.В. про визнання заповіту недійсним комісійну судово-медичну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання:

1) Чи страждала ОСОБА_4 в період березня 2018 року на тяжкі хвороби, які могли обмежувати її життєдіяльність та спроможність самостійно забезпечити умови свого життя?

2) Яким чином наявні у ОСОБА_4 хвороби в період березня 2018 року могли обмежувати її життєдіяльність та спроможність самостійно забезпечити умови свого життя?

3) Чи відповідав стан здоров`я ОСОБА_4 в березні 2018 року критеріям «безпорадного стану», визначеного п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7, як «стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомогу та піклування»?

Проведення експертизи доручено Київському міському клінічному бюро судово-медичної експертизи та попереджено експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України.

Оплату за проведення експертизи покладено на позивача ОСОБА_3 .

Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвокат Пошелюзний С.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу про призначення комісійної судово-медичної експертизи та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні клопотання.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що стороною позивача не дотримано встановлений процесуальним законом порядок подання доказів у справі (медичні документи), що свідчить про відсутність підстав для їхнього приєднання до справи та дослідження під час судового розгляду.

Вказує, що при поданні позову, позивач повинна була надати усі наявні докази, в тому числі клопотання про призначення експертизи, а щодо доказів, які позивач не мала можливості надати разом із позовною заявою, позивач повинна була повідомити суд. Клопотання про призначення експертизи не містить обгрунтування щодо неможливості його подання разом із позовом.

Посилається на те, що при розгляді клопотання суд не надав оцінки запереченням представника відповідачів на клопотання про призначення експертизи.

Також зазначає, що заявлені позивачем підстави позову свідчать, що заявлені позивачем у клопотанні питання не стосуються предмету спору, оскільки не дають можливість встановити абсолютну неспроможність ОСОБА_4 в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зауважував, що безпорадний стан, про який зазначає позивач, в розумінні п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року стосується ст. 1224 ЦК України, частиною 5 якої встановлено можливість усунення спадкоємця від спадкування за законом за рішенням суду, якщо буде встановлено, що він ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Ольховська М.М. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, посилаючись на те, що вона постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а відтак відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити її без задоволення.

Третя особа приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Ольшевський В.С. в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Третя особа нотаріус Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Литвин І.В. в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належно, про причини неявки суду не повідомила. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши ухвалу суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Задовольняючи клопотання про призначення комісійної судово-медичної експертизи, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову у даній справі є визнання недійсним заповіту. Позивач звертаючись із позовом вказувала, померла ОСОБА_4 була інвалідом ІІ групи, хворіла на цукровий діабет ІІ типу (інсулінозалежна), хворіла на ретинопатію (мала дуже слабкий зір), перенесла видалення пухлини (лікоми) паравертебральної задньо-бокової поверхні шиї та два інсульти, тобто мала безпорадний стан на момент підписання спірного заповіту. Тому, враховуючи предмет позову та те, що для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини справи не можливо, суд вважав, що у справі має бути призначена комісійна судово-медична експертиза.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до визначення, яке міститься в статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі №693/1314/19, 27 лютого 2023 року у справі №334/5171/13-ц, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/4875/17.

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Наявність вільного волевиявлення може бути піддана сумніву через припущення відсутності у заповідача здатності повноцінного усвідомлювання значення своїх дій та керування ними, через наявність органічного ураження головного мозку, тобто через наявність таких психічних розладів здоров`я, які абсолютно унеможливлюють здатність керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення.

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у статті 225 ЦК України.

Частинами першою, другою статті 225 ЦПК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила ст.225 ЦК України, поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі №496/4851/14-ц вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13 вересня 2023 року у справі №370/2951/14-ц, від 04 жовтня 2024 року у справі № 179/1764/21.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у даній справі є визнання заповіту недійсним.

Так, позивач у позові зазначає, що відповідачі та приватний нотаріус, скориставшись безпорадним станом ОСОБА_4 , її станом здоров`я та тим, що вона не розуміла значення та змісту документів, які їй давали на підпис, без дійсного та свідомого волевиявлення спадкодавця, оформили спірний заповіт. Тому на підставі ст. 225 ЦК України він підлягає визнанню недійсним.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 102 ЦПК України висновок експерта це докладний опис проведених експертних досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, постановлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи (ч.1 ст. 104 ЦПК України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Дульський проти України» зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Враховуючи предмет і підстави позову, колегія суддів вважає, що призначення та проведення такої експертизи немає реального значення для вирішення спору по суті, а питання поставлені на вирішення експертів не входять до предмета доказування у даній справі.

Враховуючи наведені обставини та положення закону, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доцільність призначення у даній справі комісійної судово-медичної експертизи та визначення питань, які не входять до предмету доказування.

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є обгрунтованими.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що подання клопотання про призначення експертизи після відкриття провадження у справі, а не під час подання позову, є порушенням норм процесуального права, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки подання вказаного клопотання відбулося на стадії підготовчого провадження, що не заборонено нормами ЦПК України, і саме в підготовчому засіданні суд вирішує питання про призначення експертизи.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про призначення судової експертизи та ухвалення нового судового рішення про залишення клопотання представника позивача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Пошелюзного Сергія Вячеславовича - задовольнити.

Ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 30 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Клопотання представника ОСОБА_3 адвоката Ольховської Марини Миколаївни про призначення комісійної судово-медичної експертизи залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 16 травня 2025 року.

Головуючий:

Судді: