Номер провадження: 22-ц/813/1565/25
Справа № 516/520/23
Головуючий у першій інстанції Мислива Л.М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С. Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Теплодарська державна нотаріальна контора Одеської області, ОСОБА_5 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просила встановити юридичний факт проживання її однією сім`єю з ОСОБА_6 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , без реєстрації шлюбу у період з липня 2011 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , також просила стягнути судові витрати.

В обґрунтування вимог зазначила, що в зазначений період ОСОБА_1 разом з померлим ОСОБА_6 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 , однак не перебували в зареєстрованому шлюбі.

Зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 02.12.2022 року Біляївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Теплодарі Одеської області.

За фактом смерті ОСОБА_6 в Теплодарській державній нотаріальній конторі Одеської області відкрито спадковому справу за № 94/2022. Позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але нотаріус надала їй відповідь, в якій зазначила, що в офіційному шлюбі позивач та спадкодавець не перебували, та відсутні документи на підтвердження факту спільного проживання разом із померлим.

За таких обставин встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідний позивачу для прийняття спадщини за законом та отримання соціальної допомоги.

Рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Теплодарська державна нотаріальна контора Одеської області, ОСОБА_5 , про встановлення факту проживання однією сім*єю ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Петропавлівск, П-Казахстанської області Республіки Казахстан, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Теплодарі Одеської області) без шлюбу у період з липня 2011 року по 01 грудня 2022р. - відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) понесені останньою витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25 000 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 ,подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що під час розгляду даної справи - суд не взяв до уваги, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_6 на протязі 11 років, а саме; з 2011 року по 2022 рік. Своє спільне життя вони почали у 2011 року де спочатку орендували житло в м. Біляївці, що було підтверджено свідками в судовому засіданні, а потім переїхали до м. Теплодар. Під час спільного проживання померлий ОСОБА_6 не скривав свої стосунків з позивачкою ОСОБА_1 , тому всі його друзі які були свідками по справі з боку позивача, пояснювали що вони знали та бачили що вони весь вищевказаний період проживали як сім`я та вели спільне господарство. Своїм друзям ОСОБА_6 розповідав що він залишив першій дружині (відповідачці по справі) все нажите разом майном - дві машини, квартиру та все інше, що було їхньою спільною власністю. Собі ОСОБА_6 - залишив недобудований садовий будинок, де вони на протязі майже 9 років проживали та будували його разом з цивільною дружиною, про що і підтверджували свідки.

Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 13.05.2025 року о 15:30 годині, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Теплодарська державна нотаріальна контора Одеської області, ОСОБА_5 не з`явились, причини неявки не повідомили, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не клопотали, заяв про відкладення розгляду справи не подавали.

Присутня у судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник в режимі відеоконференції - адвокат Кравцова Наталія Михайлівна не заперечували проти розгляду справи за фактичної явки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, усвідомленість сторін по справі про розгляд справи та відсутності від них клопотань про відкладення судового засідання, колегія суддів не бачить перешкод для розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу у період з липня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до смерті останнього, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 , в тому числі, з 2011 року і до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , що згідно ст. 25 СК України виключає встановлення юридичного факту щодо проживання в цей же період однією сім`єю чоловіка і жінки, які не перебувають у шлюбі між собою. Для встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі. В зв`язку з цим суд відхиляє всі надані стороною позивачки вищенаведені докази на підтвердження її аргументів за позовом.

Щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25000 грн., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, але щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу вважає за можливе зазначити наступне.

Судом встановлено та матеріали справи підтверджено.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , виданого 26.07.1980р. Граденицькою с/радою Біляївського району Одеської області, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб 26.07.1980р.; прізвища у обох із подружжя після укладення шлюбу - ОСОБА_8 .

Зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 02.12.2022р. Біляївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Теплодарі Одеської області.

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого 03.01.2020р. Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Одеса), ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками вказані: ОСОБА_1 та ОСОБА_10 .

Згідно повідомлення Теплодарської державної контори Одеської області від 12.04.2023р. на адресу ОСОБА_1 , вбачається про реєстрацію заяви останньої про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 та долучення її до спадкової справи №94/2022. Також в повідомленні зазначено про відсутність підтвердження факту спільного проживання разом зі спадкодавцем.

З відповіді Теплодарського міського голови Чуйка О.М. від 30.03.2023р. №Р-77-П на адресу ОСОБА_1 вбачається про здійснення виїзду секретарем міськради та юристом виконкому Теплодарської міськради для складання акту про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_9 в Теплодарській міській територіальній громаді на території СТ «Радуга» за присутності свідків-сусідів. До вказаного повідомлення додається вищевказаний акт від 30.03.2023р. на 5 аркушах, в якому свідки-сусіди по Садівничому товариству «Радуга» м. Теплодар підтверджують, що ОСОБА_1 та її неповнолітній син ОСОБА_9 проживали на території СТ «Радуга» по АДРЕСА_1 , однією сім*єю з ОСОБА_6 .

На підтвердження своїх аргументів за позовом позивачка ОСОБА_1 надала фото-, відеозаписи, які досліджені судом.

На підтвердження своїх аргументів проти даного позову відповідачка ОСОБА_3 надала фотознімки, які також досліджені судом.

Згідно ухвали судді Теплодарського міського суду Одеської області від 22.05.2023р. вбачається про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_9 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення факту батьківства померлої особи.

Крім того, в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що вона є сусідкою близько 20 років по дачі ОСОБА_12 в СТ «Радуга» в м. Теплодарі; позивачку ОСОБА_1 знає приблизно років АДРЕСА_4 , яка жила з ОСОБА_13 до його смерті; спочатку ОСОБА_14 говорив, ОСОБА_15 є його племінницею, потім - сторожем по дачі, а потім, - що вона його молода дружина; ОСОБА_14 добудовував дачу вже при ОСОБА_15 , ОСОБА_15 поралася на городі, їсти варила, у всьому ОСОБА_14 допомагала як дружина.

Свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , в судовому засіданні показали, що також є сусідами по дачі ОСОБА_12 в СТ «Радуга»; підтвердили, що ОСОБА_18 проживала з ОСОБА_13 на дачі останнього приблизно з 2011-2012 років до його смерті, однією сім*єю, як чоловік і дружина.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні показав, що був хорошим знайомим ОСОБА_12 , останній жив з ОСОБА_20 однією сім*єю як чоловік і дружина спочатку в м. Біляївці приблизно у 2011-2012 роках, а потім на дачі ОСОБА_6 до його смерті.

Свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , які є друзями сім*ї ОСОБА_6 , в судовому засіданні, кожна окремо, показали, що ОСОБА_14 та ОСОБА_24 завджи були разом: виховували дітей, придбавали спільне майно, в тому числі, ходили разом на базар, на всіх святах також завжди були разом; у них була дружня сім*я, ні ОСОБА_14 , ні ОСОБА_25 ніколи не хотіли розривати шлюб між собою; коли ОСОБА_14 хворів ОСОБА_25 завжди доглядала за ним. Вони ніколи не бачили ОСОБА_14 разом з позивачкою, на дачі її речей також не бачили. Також показали, що ОСОБА_14 помер коли був на роботі, він працював таксистом та його похованням займалась ОСОБА_25 , позивачку на його похоронах вони також не бачили.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. В порядку ч. 4 вказаної статті сім`я створюється не тільки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а й на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За положеннями частин 1,2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 6 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. При цьому, в порядку ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим, а також у разі його розірвання.

Положеннями ст. 74 СК України врегульовані майнові права осіб, що проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Ці положення є виключенням, а отже особи, які проживали без реєстрації шлюбу інших прав, ніж визначені ст. 74 СК України, не набувають.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до частини першої статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

У постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19), від 13 травня 2024 року у справі № 727/8026/23 (провадження № 61-5139св24) визначено, що для встановлення факту спільного проживання необхідною умовою є, зокрема, неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Аналіз наведених вище норм чинного законодавства дає підстави стверджувати, що законодавець визначив пріоритетність зареєстрованого шлюбу, також визначений принцип одношлюбності і заборони на укладання шлюбу з особою, яка вже перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.

Встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є визнанням державою сімейних стосунків фізичних осіб і, за своєю суттю є альтернативою зареєстрованого шлюбу, а отже такі відносини мають бути правомірними.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , виданого 26.07.1980р. Граденицькою с/радою Біляївського району Одеської області, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб 26.07.1980р.; прізвища у обох із подружжя після укладення шлюбу - ОСОБА_8 .

Доказів розірвання шлюбу матеріали справи не містять.

Таким чином, у спірний період, за який позивачка просить встановити юридичний факт, а саме з 2011 року і до смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

За встановлених у справі обставин, перебування ОСОБА_6 в зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою унеможливлює встановлення судом факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу, оскільки вказане не відповідає нормам сімейного права, суперечить моральним засадам суспільства та вимогам ст. 25 СК України.

Таким чином, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Доводи апеляційної скарги в цій частині рішення суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірне застосування законодавства, яке регулює забезпечення позову.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині оскарження рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року про відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

При цьому серед основних засад (принципів) цивільного судочинства п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України закріплює принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

Згідно ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

За приписами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ст. 141 ЦПК України, що закріплює вимоги щодо розподілу судових витрат між сторонами, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Згідно приписів ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, у рішенні по справі «East/West Allia№ce Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

ЄСПЛ в своєму рішенні від 07 листопада 2013 року у справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07) зазначив, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (рішення від 07.11.2013 року у справі «Бєлоусов проти України», Заява № 4494/07, п. 115).

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:

1) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21);

2) розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (пункти 28, 29);

3) саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44).

У постанові від 25 жовтня 2022 року у справі № 820/3681/18 (адміністративне провадження № К/9901/27069/19) Верховний Суд зазначив: «Розмір відповідної суми (витрат на правничу допомогу) має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат. Склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20) роз`яснено, що в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Так, матеріалами справи підтверджено, що на виконання вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України відповідач у першій заяві по суті спору, а саме відзиві на позовну заяву, зазначив, що ОСОБА_3 очікує понести судові витрати у зв`язку з розглядом справи, що складаються з витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 25 000 грн.

25.04.2024 року до суду першої інстанції наданий детальний опис робіт, пов`язаних з правничою допомогою адвоката Івченко В.Б. у даній справі, з зазначенням проведених робіт ОСОБА_26 щодо кожної зазначеної у даному описі дати роботи, яка саме робота ним проведена та її вартість, також зазначено ним, що у відзиві ОСОБА_3 було зазначено, що розмір очікуваних судових витрат за надання правничої допомоги складає 25000 грн. Але вже при підготовці детального опису робіт для подання до суду, сума витрат на момент можливого ухвалення рішення складає вже 30000 грн.; цей розмір збільшився в зв`язку зі вступом у справу третьої особи ОСОБА_5 , інтереси якої також представляє адвокат Івченко В.Б. та оплатою відповідачкою ОСОБА_3 йому, як представнику ОСОБА_5 , 5000 грн. за надання правничої допомоги у даній справі.

25.04.2024 року Теплодарським міським судом Одеської області по суті спор ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Теплодарська державна нотаріальна контора Одеської області, ОСОБА_5 , тобто мета надання адвокатом Івченко В.Б. правової допомоги ОСОБА_3 в суді першої інстанції досягнута.

Також, судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) понесені останньою витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25 000 грн.

За таких обставин, у суду першої інстанції були наявні всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу.

Водночас суд також мав оцінити витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Не маючи повноважень втручатися у відносини між адвокатом та клієнтом щодо визначення гонорару адвоката за надані ним послуги, суд лише здійснює оцінку дійсності, обґрунтованості, розумності і співмірності такого гонорару вчиненій адвокатом роботі під час судового провадження у справі з урахуванням складності та значення справи, за умови подання іншою стороною клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

На підтвердження понесених судових витрат позивача на правничу допомогу представником надано наступні докази:

- детальний опис робіт пов`язаних з правничою допомогою адвоката Івченко В.Б.;

- додатком №1 до Договору №44-2023 про надання професійної правничої допомоги від 17.08.2023р.;

- додатком №2 до Договору №44-2023 про надання професійної правничої допомоги від 03.04.2024р.;

- прибутковим касовим ордером №44 від 17.08.2023р. на суму 25000 грн.;

- прибутковим касовим ордером №45 від 03.04.2024р. на суму 5000 грн.,;

- звітом про виконання професійної правничої допомоги від 25.04.2024р.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що справа з підстав розгляду спору по суті перебувала у провадженні суду першої інстанції з липня 2023 року по квітень 2024 року, під час якого представником відповідача у справі подавалися процесуальні документи, зокрема відзив на позовну заяву, заява про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, клопотання про долучення доказів. Також, адвокат приймав участь у 7-х судових засіданнях.

Між тим, апеляційний суд вважає частково слушними посилання скаржника про завищений розмір заявлених позивачем судових витрат на правову допомогу щодо складності справи, ціни позову та обсягу виконаних адвокатом робіт.

Тому враховуючи положення статті 141 ЦПК України, зважаючи на підставу, предмет та ціну позову, типовість обставин справи, щодо яких існує стабільна судова практика, апеляційний суд зазначає, що вказані представником відповідача витрати до стягнення з ОСОБА_1 , зокрема на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у сумі 25 000 грн є такими, що у повній мірі не відповідають критерію реальності наданих адвокатських послуг та розумності їхнього розміру.

У постанові Верховного Суду від 12.04.2023 року у справі № 127/9918/14-ц вказано, що відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Оскільки колегія суддів доходить висновку про неспівмірність заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу складності справи, не відповідність критерію розумності, та співмірності із виконаною роботою адвоката, обрахована стороною відповідача вартість наданих адвокатом послуг підлягає зменшенню.

Слід зазначити, що при зменшенні витрат на правову допомогу також враховується: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах певної або всіх судових інстанцій; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги та інші обставини. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 910/20852/20.

При цьому колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 19 закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є:

- надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування в кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адмінвідповідальності під час розгляду справи про адмінправопорушення;

- надання правової допомоги свідку в кримінальному провадженні;

- представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адмінправопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача в кримінальному провадженні;

- представництво інтересів фіз- і юросіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших держорганах, перед фіз- та юрособами;

- представництво інтересів фіз- і юросіб, держави, органів держвлади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо іншого не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ;

- надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.

Зі змісту закону вбачається, що зазначені види адвокатської діяльності здійснюються адвокатом виходячи з їх фактичної та обґрунтованої необхідності для надання якісних послуг клієнту в тому обсязі, якій потрібен для досягнення кінцевої мети в інтересах клієнта.

Представником ОСОБА_3 адвокатом Івченко В.Б. не наведено обґрунтування неможливості вивчення документів наданих клієнтом стосовно заявленого позову з урахуванням надання ним протягом 2-х годин усної консультації з приводу предмета спору та напрацювання позиції відповідача щодо перспектив цього позову та 6-ти годинної підготовки адвокатом відзиву на позовну заяву і наявності дійсної потреби витрачати ще додатково 6 години для низки клопотань, без наведення конкретного переліку таких клопотань.

Враховуючи наведене заявлені адвокатом вимоги з оплати наданих послуг на надання усної консультації та підготування відзиву на позовну заяву в обсязі 6 годин не є співмірними зі складністю справи і не можуть бути відшкодовані у тому обсязі, який заявлено представником відповідача.

Враховуючи те, що вивчення документів, формування правової позиції по даній справі, а також, підготовка відзиву, не вимагали великого обсягу аналітичної й технічної роботи, приймаючи до уваги співмірність суми із складністю справи та наданим адвокатом обсягом послуг, а також кінцевий результат розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката та їх стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 у розмірі 7 000 грн, оскільки загальний розмір вказаних витрат у сумі 25 000 грн є неспівмірним та суперечить критеріям їх дійсності, необхідності та розумності.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині розміру витрат на професійну правову допомогу - зміні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі - 7000 грн.

В решті витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 03.06.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова