ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/689/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №691/992/24 Категорія: 310000000 Подорога Л.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - адвокат Салій Сергій Антонович

відповідач - ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області

особа, що подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 23 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області про визначення місця проживання дитини, в якому просив визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2002 року. Від спільного проживання мають двох дітей: дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на час звернення до суду з позовом є повнолітньою та малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24 травня 2019 року рішенням Городищенського районного суду Черкаської області розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 14 вересня 2002 року народження. Також вказаним рішенням суду було визначено місце проживання неповнолітніх дітей разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Син ОСОБА_3 з 2019 року і по даний час фактично проживає разом з батьком за адресою АДРЕСА_1 та знаходиться на його утриманні, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства (фактичного місця проживання особи) від 22 травня 2024 року.

В зв`язку з тим, що рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 24 травня 2019 року місце проживання сина ОСОБА_3 визначено з матерею, на даний час вказана обставина не відповідає фактичному проживанню сина, тому позивач звернувся до суду з відповідним позовом та вважає, що задоволення позову буде в першу чергу відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 23 січня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що під час розгляду справи відповідач подала заяву про те, що не заперечує проти проживання сина з батьком, тому суд мотивував свої висновки тим, що між сторонами взагалі відсутній спір щодо місця проживання сина ОСОБА_5 , а позивач ініціюючи позов до суду намагається підмінити істинну мету, яка матиме наслідком такого роду судового рішення. Крім того, судом зазначено, що позивачем не надано до суду належних, достовірних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, а наданий висновок Служби у справах дітей є недостатнім доказом у справі, оскільки не містить даних щодо намагання органу опіки та піклування провести опитування дитини та не наведено підстав та аргументів, які саме інтереси малолітньої дитини враховано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 23 січня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Понесені судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не врахував, що відсутність задокументованих заперечень з боку одного із батьків щодо проживання дитини разом з іншим на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність спору в такій справі. Скаржник вважає, що суд не надав належної оцінки матеріалам справи, неправильно оцінив висновки органу опіки та піклування та дійшов необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Салія С.А. до Черкаського апеляційного суду надійшла заява, в якій він просить проводити розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Інші учасники судового процесу належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання розгляду справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи, а саме свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 (а.с. 8) вбачається, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Городищенського районного управління юстиції у Черкаській області складено відповідний актовий запис № 143. Батьками ОСОБА_3 записані: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 .

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 24 травня 2019 року (а.с. 9-10) розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 14 вересня 2002 року виконавчим комітетом Вільшанської сільської ради Городищенського району Черкаської області за актовим записом № 15. Після розірвання шлюбу залишено ОСОБА_2 прізвище набуте в шлюбі ОСОБА_6 . Неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 після розірвання шлюбу залишено проживати біля матері ОСОБА_2 .

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 22 травня 2024 року (а.с. 11) вбачається, що ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_1 разом з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Городищенської міської ради № 45/0102-08 від 22 січня 2025 року (а.с. 39) рекомендовано визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 .

Відповідно до заяви від 10 жовтня 2024 року (а.с. 20) відповідач ОСОБА_2 не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача та просить всі судові засідання проводити без її участі.

Частинами 1 та 2 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Згідно з частинами 2, 8 та 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У постановах Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24) та від 10 квітня 2025 року у справі № 189/1176/24 (провадження № 61-17666св24) Верховний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом із ним, так як позивачем не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. Верховний Суд звернув увагу, що фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою. Верховним Судом звернуто увагу, що «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини», що свідчить про те, що права позивача не порушені.

Під час розгляду справи, судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 24 травня 2019 року у справі № 691/591/19 було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять доказів того, що з моменту ухвалення рішення суду у справі № 691/591/19, яким визначено місце проживання малолітнього разом з матір`ю змінилися обставини, що впливають на вирішення спору.

Встановивши, що мати малолітньої дитини не заперечує проти проживання сина з батьком, суд дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами взагалі відсутній спір щодо місця проживання дитини, а позивач ініціюючи такий позов до суду намагається підмінити істинну мету, яка матиме наслідком прийняття такого роду судового рішення.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність заперечень сторін не дає підстав стверджувати про відсутність спору в такій справі відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Такі доводи не спростовують висновок суду першої інстанції про відсутність порушеного права позивача та не підтверджують обставин, що мати дитини вимагає зміни місця проживання дитини чи порушує в судовому порядку питання про відібрання дитини у позивача. Також матеріали справи не містять доказів, що батько дитини забороняє матері бачитися з сином.

При вирішенні органом опіки та піклування питання про визначення місця проживання дитини після заслуховування пояснення батьків відповідач не надала заперечень щодо проживання дитини з батьком та не заперечувала проти подальшого їх проживання разом.

Із врахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця дитини, порушені права позивача. Висновок районного суду ґрунтується на правильно встановлених обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не допущено порушень процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 23 січня 2025 року без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 23 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 травня 2025 року.

Судді