ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2025 року м. Чернівці Справа № 713/1562/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Скулеба А.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 24 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Кириляк А.Ю., дата виготовлення повного тексту рішення суду не зазначена,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину спільного майна подружжя, а саме житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказувала, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який в подальшому було розірвано на підставі рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 01.10.2018 року. Під час шлюбу ними збудовано спірний житловий будинок, право власності на якого визнано за нею на підставі рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 24.07.2019 року (справа №713/1053/19).

З урахуванням того, що між сторонами існує усна домовленість з приводу поділу спільного майна подружжя, а саме у власності позивача залишається будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , а відповідачу переходить у власність будинок по АДРЕСА_2 , то з посиланням на норми права, що регулюють спірні правовідносини, просила позов задовольнити та визнати за нею право власності на частину спільного майна подружжя, а саме житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Провадження №22-ц/822/438/25

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 24 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину спільного майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину майна придбаного під час шлюбу, а саме житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить таке скасувати, провадження у справі закрити.

Звертає увагу суду на те, що рішення є незаконним, оскільки таке постановлене щодо одного й того предмету спору, між тими самими сторонами й ідентичних підстав, а спірне майно вже поділене між подружжям на підставі рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 24.07.2019 року.

Вважає, що такими діями його позбавлено права власності на його частку у майні.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача вказує на те, що відповідачем визнавався позов, що вказує про існування усної домовленості між колишнім подружжям щодо добровільного поділу майна.

Просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників справи та їх представників, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до наступного висновку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення по суті спору суд першої інстанції виходив з того, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , був придбаний сторонами під час шлюбу, що не заперечується і відповідачем, а тому вказане майно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності у рівних частках.

А також вказав, що рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 24.07.2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна придбаного під час шлюбу задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину майна придбаного під час шлюбу, а саме на житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . Припинено право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Зазначене стало підставою для задоволення позову.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає в повній мірі, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували з 21.10.2006 року у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 01.10.2018 року (а.с.12).

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1426 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по в с. Мілієве Вижницького району Чернівецької області, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №070956 (а.с.4).

Станом на 27.03.2019 року ОСОБА_2 належав житловий будинок по АДРЕСА_1 , розмір частки 1, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №161235277 (а.с.6).

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 24.07.2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна, придбаного під час шлюбу, задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину майна придбаного під час шлюбу, а саме на житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . Припинено право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (а.с.10-11).

Зі звіту про незалежну оцінку ринкової вартості житлового будинку по АДРЕСА_1 вбачається, що станом на 11.04.2019 року ринкова вартість об`єкту оцінки, що належить ОСОБА_2 , становить 316 978 грн (а.с.13-21).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №180915474 від 13.09.2019 року житлового будинку по АДРЕСА_1 була зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 24.07.2019 року (а.с.24).

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується тим, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

У рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13, ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Разом із тим, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Діяльність суду під час здійснення судочинства у цивільних справах відбувається у чіткій послідовності, визначеній нормами ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої, частин другої та третьої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведеної норми права позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

За змістом норм ЦПК України предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №320/9224/17 зазначено, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 255ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2024 року у справі №554/527/23 зроблено висновок, що суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/9380/19, від 15 листопада 2021 року у справі №428/9280/20, від 21 грудня 2021 року у справі №295/983/21, від 19 січня 2022 року у справі №766/4505/20.

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядалися судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Надаючи оцінку тотожності цьому спору зі спором у справі №713/1053/19 колегія суддів відмічає, що у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги щодо визнання за нею частки у спільному майні подружжі, крім презумпції спільності майна подружжя, ще й тією обставиною, що за рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 24.07.2019 року у справі №713/1053/19 їй належить інша частка у спірному майні, а визнання за нею права на іншу частки цього майна (будинку по АДРЕСА_1 ) пов`язано з досягненням усної домовленості між цими ж сторонами щодо залишення у особистій власності відповідача житлового будинку по АДРЕСА_2 в рахунок поділу майна подружжя.

Таким чином, матеріально правові вимоги звернення з цим позовом є відмінними, оскільки у цій справі також доказуванню підлягало наявність іншого нерухомого майна по АДРЕСА_2 , згоди подружжя щодо його поділу, що відрізняє ці справи за тотожністю предмету спору.

Що стосується доказування у цій справі, то суду першої інстанції слід було встановити наявність або відсутність іншого майна, з приводу якого у сторін виникає спір, досягнення згоди щодо його поділу, належне визнання позову відповідачем та наслідки таких дій, навести мотиви за результатами оцінки доказів, що зроблено не було. Усуваючи зазначені недоліки колегія суддів керується наступним.

Дійсно, матеріали цієї справи містять заву відповідача про визнання позовних вимог (а.с.25), про те така не містить відомостей про ідентифікацію відповідача уповноваженою від суду особою при її прийнятті та реєстрації в системі документообігу, а також відомостей щодо належного вручення відповідачу позовної заяви разом із додатками, що в сукупності ставить під сумнів належне визнання відповідачем позовних вимог.

Також, відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №675/2136/19.

Таким чином, зазначених вище обставин суд не перевірив, а вони мають важливе значення для правильного вирішення спору, при цьому помилково застосував норми процесуального права з приводу того, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Крім цього, за приписами ч.1 та ч.2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 77 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, ч.2 ст.69 СК України передбачено, що договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має посвідчуватися нотаріально.

Відповідно ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Таким чином, факт поділу спільного нерухомого майна подружжя повинен бути доведений нотаріально посвідченою угодою, а не угодою, укладеною у простій письмові формі.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо домовленості між сторонами у спорі з приводу поділу спільного майна подружжя.

Аналогічний висновок зроблено у постанові КЦС ВС від 19.02.2020 року у справі №266/5267/18.

Колегія суддів звертає увагу сторін у справі на наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року №554/8023/15-ц, від 23 січня 2024 року №523/14489/15-ц).

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі №712/8602/19).

Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Під час здійснення поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.

Таким чином, можна дійти висновку, що позивачем не доведено підстав для задоволення цього позову.

За приписами ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 вказаної статті).

ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 2377,34 грн, що за результатами апеляційного перегляду підлягає компенсації останньому за рахунок ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 24 вересня 2020 року скасувати та ухвалити у цій справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частини спільного майна подружжя, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 2377 (дві тисячі триста сімдесят сім) грн 34 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк