Справа №489/6896/24
Провадження № 22-ц/812/750/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Ленінського (натепер Інгульського) районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Микульшиною Г.А., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за спожиті послуги з централізованого опалення

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» (далі - ОКП «МОТЕ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за спожиті послуги з централізованого опалення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що ОКП «МОТЕ» надає населенню м. Миколаєва послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, в тому числі споживачам за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується нарядами на підключення опалення до будинку на початку опалювальних сезонів. Свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення позивач виконував в повному обсязі та належним чином, але відповідачами оплата своєчасно та в повному обсязі не проводилась.

В результаті систематичної неналежної оплати споживачами послуг з централізованого опалення, за вказаною адресою наявна заборгованість у сумі 18 873,08 грн., що нарахована за період з 01 грудня 2018 року по 31 жовтня 2021 року.

Також за період 01 січня 2019 року по 30 листопада 2021 року ними нараховано 2 217,60 грн. - суми, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції та 935,13 грн. - три відсотки річних, що утворилися внаслідок не виконання відповідачами зобов`язань по оплаті за спожиті послуги з централізованого опалення.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку борг за надані послуги централізованого опалення в розмірі 18 873,08 грн., 2 217,60 грн. інфляційних втрат, 935,13 грн. - три відсотки річних та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Рішенням Ленінського (натепер Інгульського) районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОКП «МОТЕ» заборгованість за спожиту теплову енергію у сумі 18 873,08 грн. за період з 01 грудня 2018 року по 31 жовтня 2021 року; 2 217,60 грн. інфляційних втрат та три проценти річних у розмірі 935,13 грн. за період з 01 січня 2019 року по 30 листопада 2021 року. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОКП «МОТЕ» судовий збір у розмірі 3028,00 грн., по 1 514,00 грн. з кожного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову, оскільки відповідачі є споживачами послуги з теплопостачання, які надає позивач та неналежно виконують зобов`язання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції та просить про його скасування.

Вказує, що ухвалою по справі №489/288/22 (провадження 2-с/489/19/22) за заявою ОКП «МОТЕ» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 боргу за спожиті послуги теплопостачання скасовано судовий наказ виданий Ленінським районним судом м. Миколаєва 22 лютого 2022 року. А тому, у суду першої інстанції не було підстав приймати позовну заяву і виносити ухвалу про відкриття провадження, бо ухвала по справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже набрала законної сили.

Крім того, не погоджувалась із встановленим ОКП «МОТЕ» тарифами. У додатках до позову відсутні економічні обґрунтування, у зв`язку з чим неможливо встановити природу походження встановлених тарифів. Також розподіл цін та тарифів в залежності від дати їх оплати не передбачено жодним законом України, а у позові не наведено пояснень, щодо застосованого підходу до утворення цін та тарифів, у зв`язку з чим суперечить ст. 19 Конституції України.

Зазначає, що до позову не додано жодних договорів за власними розписами боржників, які б взагалі підтверджували наявність між нею, її сином та стягувачем договірних правовідносин.

На час перегляду справи судом апеляційної інстанції відзив від позивач та відповідача ОСОБА_2 не надходив.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову, оскільки відповідачі є споживачами послуги з теплопостачання, які надає позивач та неналежно виконують зобов`язання.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується у повному обсязі з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що рішенням Миколаївської міської ради № 1078 від 26 травня 2006 року ОКП «МОТЕ» з 01 червня 2006 року визнано виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та проведення розрахунків із населенням та бюджетними організаціями міста.

Позивач надає відповідачам послуги з централізованого теплопостачання.

Згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва №16.27- від 16 вересня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі: ОСОБА_2 з 09 березня 2010 року та ОСОБА_1 з 03 травня 2001 року, та є споживачами послуг з централізованого опалення та централізованого постачання

В опалювальні періоди 2018-2019 рр., 2019-2020 рр., 2020-2021 рр. ОКП «МОТЕ» здійснювало постачання теплової енергії до житлового будинку, і зокрема квартири відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується нарядами на підключення до централізованої системи опалення, відключення від централізованої системи опалення та наказами про початок та закінчення опалювального періоду.

Однак, відповідачами оплата послуг за надану теплову енергію своєчасно та в повному обсязі не здійснювалась, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

В обґрунтування розміру позовних вимог позивачем надано розрахунки на суму 18 873,08 грн. Заборгованості за надані послуги утворилася за період з 01 грудня 2018 року по 31 жовтня 2021 року. Крім того, за період з 01 січня 2019 року по 30 листопада 2021 року відповідачам нараховані 2 217,60 грн. інфляційних втрат та 935,13 грн. - три проценти річних.

Відповідно до статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (тут і далі у редакції закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

В силу пунктів 1, 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (аналогічні вимоги щодо обов`язку споживача сплачувати за послуги централізованого опалення передбачені пунктом 30 Правил).

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути єдиною підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Згідно наданих позивачем доказів, на ім`я позивача ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок, проводиться постачання теплової енергії для опалення квартири та нарахування оплати послуг за отриману теплову енергію.

Таким чином, між сторонами фактично існують правовідносини, за якими позивач постачає у квартиру АДРЕСА_2 теплову енергію для опалення, а відповідачі є її споживачем. Матеріалами справи підтверджено, що позивач свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення виконував належним чином, але відповідачі за період з 01 грудня 2018 року по 31 жовтня 2021 року оплату таких послуг не проводила і її заборгованість складає 18 873 грн.08 коп.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

З огляду на викладене, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 ЦК України).

Отже, відповідачі порушили свої обов`язки щодо оплати вартості спожитих послуг, які надавались позивачем, а тому визначена останнім заборгованість з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, розмір та порядок нарахування якої відповідачами не оспорювалася, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з них.

Щодо аргументів апеляційної скарги про відсутність укладеного з ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» договору між споживачами, то колегія суддів зазначає таке.

З огляду на положення статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил щодо обов`язку споживача проводити оплату спожитих комунальних послуг, відсутність укладеного сторонами договору про надання послуг з централізованого опалення не звільняє відповідачів від виконання такого обов`язку.

Отже, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

За такого, аргументи апеляційної скарги про відсутність укладеного між позивачем та відповідачкою договору щодо надання послуг з теплопостачання ґрунтуються на хибному розумінні викладених вище положень закону та обов`язків споживача комунальних послуг, які визначені відповідними нормами, а тому не заслуговують на увагу.

Щодо доводів скарги відповідача, що розрахунок позивача не містить належного підтвердження нарахованої суму заборгованості, є необґрунтованим та не може бути прийнятий судом як доказ, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач проводив нарахування тарифів на послуги з централізованого опалення на підставі законодавства та наказів затверджених відповідно до постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2017 року №1536 з урахуванням вартості теплової енергії для потреб населення, затвердженої постановою НКРЕКП від 28 грудня 2017 року №1518, від 21 серпня 2018 року №879, від 10 грудня 20198 року №1759, якими встановлювалися нові тарифи за послуги, що надавалися населенню ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», яке є виконавцем цих послуг.

Верховний Суд у своїй практиці чітко дотримується правової позиції щодо шляху захисту інтересів боржників, направленого на встановлення обґрунтованої, на їх думку, та такої, що відповідає дійсності заборгованості за житлово-комунальні послуги, а саме: шляхом доведення таких чітко визначених та обґрунтованих розмірів при запереченні на позов у спорі про стягнення з нього заборгованості шляхом надання контррозрахунку.

Поряд з цим, відповідачем власного контррозрахунку, належних і допустимих доказів, в розумінні чинного ЦПК України, на спростування розрахунку про нарахування та сплату за житлово-комунальні послуги, не надано та матеріали справи не містять.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем не вказано обставин, які б свідчили про невірність здійснених позивачем розрахунків заборгованості.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» належними та допустимими доказами наявності заборгованості у відповідачів за оплату вартості житлово-комунальних послуг.

При цьому апеляційний суд враховує, що відповідачі, як споживачі послуг, маючи сумніви щодо обсягу споживання, нарахувань, не зверталися до позивача для проведення перерахунку. Можливість абонента зареєструватися та відстежувати нарахування/сплати за своїм розрахунком міститься на відповідному сайті www.nikoblteplo.com/ua про що зазначено у рахунках - повідомлення споживача. Доказів їх звернення зі скаргами щодо невідповідності температурного режиму в помешканні чи фіксації інших порушень, які могли б вплинути на розмір заборгованості, відповідачами не надано, із зустрічними вимогами відповідачі також не зверталися, а тому за правилами частини четвертої статті 12 ЦПК України несуть ризик настання наслідків із цим пов`язаних.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачами до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги з теплопостачання.

Твердження апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції не було підстав приймати позовну заяву і виносити ухвалу про відкриття провадження, бо є ухвала по справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже набрала законної сили не заслуговують на увагу, оскільки скасування судового наказу про стягнення із споживача заборгованості за комунальні послуги не свідчить про відсутність у них заборгованості та наявність перешкоди для позивача звернутися до суду з позовом про стягнення цієї заборгованості у порядку позовного провадження.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з теплопостачання, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи не містять.

Усі інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, які належним чином встановлені та досліджені судом першої інстанції, а тому не впливають на обґрунтованість його висновків.

На підставі викладеного та у відповідності до положень, передбачених статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Підстав для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського (натепер Інгульського) районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 28 травня 2025 року.