КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/392/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович, Департамент з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації, Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, про розірвання договору дарування, визнання та припинення права власності в порядку реституції, скасування державної реєстрації права власності,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З., Департамент з питань реєстрації КМДА, ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, про розірвання договору дарування, визнання та припинення права власності в порядку реституції, скасування державної реєстрації права власності.

27 жовтня 2023 року позивачка подала заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт і заборонити вчиняти будь-які реєстраційні та інші дії щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :90:125:0078 та :90:125:0083.

Заяву обґрунтувала тим, що між сторонами існує спір щодо розірвання укладеного 05 листопада 2010 року договору дарування земельної ділянки площею 0,10 га з кадастровим номером :90:125:0033, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яку відповідач у подальшому документально поділив на дві нові земельної ділянки з кадастровими номерами :90:125:0078 та :90:125:0083.

На думку позивачки, зазначене свідчить, що відповідач вчинив і може надалі вчиняти дії, спрямовані на ускладнення виконання судового рішення у даній справі та захист її порушених прав.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявницею не надано належних доказів того, що відповідач вчиняє реальні дії, спрямовані на відчуження спірного майна, тому беручи до уваги викладені у заяві доводи та оцінюючи наявні у матеріалах справи докази, суд вважав, що вимога про забезпечення позову є передчасною, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи й порушення норм процесуального права, та задовольнити вимоги поданої нею заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачка зазначила, що до позовної заяви надала докази дій відповідача, які вчинені ним у квітні 2023 року після розмови щодо її наміру поновити порушені права як власника житлового будинку і які були спрямовані на ускладнення виконання рішення суду та захист порушених прав, а саме вчинив кроки для знищення об`єкту оспорюваного договору шляхом поділу подарованої йому земельної ділянки під її житловим будинком на дві вищевказані ділянки з тим же самим цільовим призначенням за її адресою: АДРЕСА_1 . Вказані обставини також підтверджуються висновком судового експерта Свістунова І.С. від 24 жовтня 2023 року № 1668/10-2023 за результатами проведення земельно-технічної експертизи, який був поданий разом із заявою про забезпечення позову від 27 жовтня 2023 року. Таким чином відповідач намагається відвести об'єкт дарування від загрози реального та законного повернення його позивачці для обслуговування та експлуатації належного їй житлового будинку та господарських споруд, що було передбачено чинним законодавством на момент дарування земельної ділянки.

На підставі викладеного вважала, що існує реальна загроза подальшого унеможливлення виконання судового рішення або ускладнення його виконання, якщо не вжити заходи для забезпечення позову про розірвання договору та реституції за наслідками його розірвання, адже відповідач вже зробив спробу змінити об`єкт дарування шляхом реєстрації двох земельних ділянок, з яких він складається, а також має звичку передаровувати (відчужувати) подароване йому майно своєму синові, що відбулось із квартирою її чоловіка та земельною ділянкою його молодшого брата.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Омеляна І.В. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивачки є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку обставинам спірних правовідносин та ухвалив законну й обґрунтовану ухвалу про відмову в забезпеченні позову з додержанням норм процесуального права.

Вказує, що доводи заяви про забезпечення позову та апеляційної скарги ґрунтуються на неправдивих відомостях, вигаданих особою, яка підготувала текст цих процесуальних документів, спрямованих на створення у суду негативного враження щодо відповідача. Такі дії з боку позивачки та/або осіб, які використовували її, є недобросовісними та спрямованими на втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном. Крім того, позивачка звернулась до суду з очевидно безпідставним позовом про розірвання договору дарування на підставі статті 727 ЦК України та з пропуском строку позовної давності. Водночас, станом на день подання позову дарунку - земельної ділянки з кадастровим номером :90:125:0033 вже не існувало, а отже позовна вимога про розірвання договору дарування цієї земельної ділянки від 05 листопада 2010 року не може бути задоволена, а вжиття заходів забезпечення такого позову буде суперечити завданням та основним засадам (принципам) цивільного судочинства.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року про відмову в забезпеченні позову та за заявою ОСОБА_3 зупинено апеляційне провадження до залучення до участі у справі № 752/21827/23правонаступників ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року про відмову в забезпеченні позову, залучено правонаступника ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до участі у цивільній справі № 752/21827/23 в якості позивача (заявника), закінчено проведення підготовчих дій у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому з повідомленням учасників справи.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Омелян І.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.

Правонаступник позивачки - ОСОБА_2 надіслав до апеляційного суду клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі, в якому підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Треті особи в судове засідання не з`явились і правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із частиною першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, однак заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частини друга, третя статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками накладення арешту на майно відповідача та/або встановлення заборони здійснювати певні дії щодо нього.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 виснувала, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Колегія суддів враховує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 201/9686/23 (провадження № 61-18173св23).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору між ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 у межах розгляду даної справи є розірвання укладеного між ними 05 листопада 2010 року договору дарування земельної ділянки площею 0,10 га з кадастровим номером :90:125:0033, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яку відповідач у квітні 2023 року поділив на дві новосформовані земельної ділянки площею 0,075 га з кадастровим номером :90:125:0078 та площею 0,025 га з кадастровим номером :90:125:0083.

Крім того, позивачка просила суд застосувати наслідки розірвання вказаного правочину, а саме в порядку реституції визнати: земельні ділянки з кадастровими номерами :90:125:0078 та :90:125:0083 такими, що виникли внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :90:125:0033; припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на земельні ділянки з кадастровими номерами :90:125:0078 та :90:125:0083; визнати за нею право власності на вказані земельні ділянки.

Правовою підставою пред`явленого позову ОСОБА_1 визначила положення статей 651, 727 ЦК України.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Отже, від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Колегія суддів звертає увагу, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Однак, заявницею не надано суду належні та достатні докази на підтвердження того, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення зазначеного позову про розірвання договору дарування земельної ділянки, яка на час пред`явленого позову як зареєстрований об`єкт нерухомого майна припинила своє існування.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У справі, яка переглядається, суду першої інстанції не було наведено значимі факти того, що захист прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , у зазначеній справі є неможливим без вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами :90:125:0078 та :90:125:0083, що належить відповідачу, а також заборони вчиняти будь-які реєстраційні та інші дії щодо цих ділянок.

Сама по собі обставина того, що у квітні 2023 року ОСОБА_3 поділив подаровану йому позивачкою ще 05 листопада 2010 року земельну ділянку на дві окремі земельної ділянки без наведення відповідного обґрунтування та документального підтвердження не є достатньою підставою для вжиття відповідних заходів забезпечення позовуу вигляді обтяження майна арештом.

Відтак, ураховуючи те, що метою забезпечення позову є реалізація в майбутньому актів правосуддя, у той час як запропоновані позивачкою заходи забезпечення позовуне відповідають вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявниці щодо забезпечення позову і в достатній мірі не впливають на ефективний захист або поновлення її прав, за захистом яких вона звернулась до суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги заяви про забезпечення позову у даному випадку є необґрунтованими і не відповідають обставинам справи.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали справи, характер спірних правовідносин та предмет позову, який пред`явила до суду заявниця, а також вірно взяв до уваги, що з обставин даної справи не вбачається, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визнання правочину розірваним, а такий захід забезпечення позову як накладення арешту на майно та заборона вчиняти певні дії щодо нього не є співмірними із заявленими вимогами в цій справі.

Доводи апеляційної скарги фактично дублюють аргументацію заяви про забезпечення позову, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом при вирішенні питання про забезпечення позову у даній справі порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що посилання апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постанова апеляційного суду, яка прийнята з такого процесуального питання, як вжиття заходів забезпечення позову, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року про відмову в забезпеченні позову у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній