ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 611/476/24 Головуючий суддя І інстанції КАРАЩУК Т. О.
Провадження № 22-ц/818/707/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про спонукання виконати або припинити певні дії
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 жовтня 2024 року, у справі №611/476/24, за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, про стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2011 року у справі №2002/2-а-464/11 визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської державної районної адміністрації Харківської області та Міністерства соціальної політики України та зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області, Міністерство соціальної політики України, здійснити необхідні дії відповідно до вимог п. 14 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.1992 року № 258 «Про норми харчування та часткову компенсацію вартості продуктів для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», направлені на забезпечення ОСОБА_1 продуктами харчування за медичними нормами з обов`язковим прикріпленням до відповідних магазинів за місцем проживання та компенсацією 50 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановленими Міністерством охорони здоров`я України, починаючи з 01 грудня 2010 року, за виключенням раніше виплачених з цього питання коштів. Рішенням Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України задоволена заява позивача №4862 від 03.01.2013 року і визнано порушення державою відповідачем пункту 1 статті 6 Конвенції і статті 1 Першого протоколу, а також порушення статті 13 Конвенції щодо невиконання рішення національного суду, а саме: Постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17.06.2011 року.

Також, Рішенням Європейського Суду з Прав Людини від 26 червня 2017 року, у справі Бурмич та інші проти України, визнано порушення державою відповідачем п.1 ст.6 Конвенції і ст. 1 Першого протоколу, а також порушення ст. 13 Конвенції за заявою позивача з приводу невиконання Рішення Європейського суду з Прав Людини від 31.07.2014 у справі Штефан та інші проти України щодо заяви позивача № 4862 від 03.01.2013. Також позивач вказує, що 16.03.2023 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду було визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області та Міністерства соціальної політики України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації 50 процентів вартості продуктів харчування та зобов`язано стягнути на підставі Постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17.06.2011 року і Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України, а також Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 26 червня 2017 року у справі Бурмич та інші проти України з Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області та Міністерства соціальної політики України компенсацію 50 процентів вартості продуктів харчування.

Окрім того, рішеннями Харківського окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року у справі № 520/16009/23, від 28 вересня 2023 року у справі № 520/25179/23, від 04 січня 2024 року у справі №520/36926/23, від 04 січня 2024 року по справі №520/36926/23 визнано протиправним та скасовано повідомлення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції якими Магді А.М. було повернуто виконавчий документ без прийняття до виконання.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ Єжовим М.В. від 29.08.2014 року відкрито виконавче провадження №44549599 за Рішенням Європейського суду з Прав Людини від 31.07.2014 у справі Штефан та інші проти України.

Позивач зазначає, окрім постанови про відкриття по даному виконавчому провадженню державним виконавцем Сіренко С.В. за останні десять років не вчинено ніяких виконавчих дій. З огляду на вищезазначені обставини, моральна шкода завдана позивачу внаслідок бездіяльності державних виконавців шляхом тривалої відмови у прийнятті до виконання виконавчого документу, внаслідок чого не виконується Постанова Барвінківського районного суду Харківської області від 17.06.2011 року, Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2023 року у справі №520/2199/23 та Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України, моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

У письмовому відзиві на позовну заяву від представника Міністерства юстиції України. У відзиві представник зазначав, що МЮУ позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. В обґрунтування відзиву вказує, що на сьогоднішній день на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження №4459599 від 29.08.2014 року за рішенням Європейського суду з Прав Людини від 31.07.2014 року. По вищевказаному провадженню тривають виконавчі дії. Виконавчий лист №520/2199/23 від 17.05.2023 року виданий Європейським судом з прав людини на підставі Постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17.06.2011 року і Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України, а також Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 26 червня 2017 року, у справі Бурмич та інші проти України яким було стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області, Міністерство соціальної політики України на користь ОСОБА_1 компенсацію 50 % вартості продуктів харчування, то, представник зазначає, що вищевказаний виконавчий лист неодноразово пред`являвся позивачем на виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України. Даний виконавчий лист було повернуто без прийняття на підставі п.9 ч.4 ст.4 Закону, з повідомленням, що позивач має право пред`явити виконавчий документ до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ від 05.06.2012 року №14901-VI Про гарантії держави щодо виконання судових рішень виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а у разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень-за рахунок коштів передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Таким чином, орган державної виконавчої служби чи державний виконавець в його особі не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Відносно вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди представник вказує, що у позовній заяві має бути зазначено, у чому саме полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди, та якими доказами шкода підтверджується. Представник зазначає, що позивач не надав суду доказів того, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, за яких обставин вони заподіяні та чому оцінено моральну шкоду саме на таку суму та з чого позивач при цьому виходив, а також інші обставини, що мають значення для вирішення цієї вимоги.

Враховуючи вищевикладене, представник МЮ України просить у позові ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

17.09.2024 року надійшов відзив від представника Державної казначейської служби України, в якому останній зазначив, що служба позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. В обгрунтування вказує, що Казначейство є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету. Разом з цим, Казначейство не порушувало інтересів та охоронюваних законом прав позивача. Беручи до уваги наявні умови та підстави для відшкодування моральної шкоди, позивачем помилково вказано що Казначейство є належним відповідачем у цій справі та має нести відповідальність за неправомірні дії фізичних осіб чи установ, підприємств або державних органів. Представник вказує, що відповідно до п.2 ст.6 ЗУ Про виконавче провадження рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 №845.

Стосовно вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди представник вказує, що підставою для відповідальності за шкоду завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення елементами якого є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Разом з тим, позивачем не надано належних доказів у підтвердження спричиненої моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та на думку позивача завданою шкодо

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 просить суд задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення, і ухвалити нове рішення про задоволення мого позову в повному обсязі та яким стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь мою 50000 грн. як компенсацію моральної шкоди, спричиненої протиправною бездіяльністю Міністерства юстиції України щодо тривалої відмови у прийнятті до виконання виконавчого документу і, як наслідок, невиконанні Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року у справі № 520/2199/23, Постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2011 року у справі №2002 /2-а-464/11, Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України задоволена його заява №4862 від 03.01.2013 року. Просив, згідно ч.2 ст.372 ЦПК України розглянути справу за його відсутності.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення першої інстанції не є законним у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, не відповідає положенням Конституції України, дію-чому законодавству України та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому підлягає зміні.

Вказав, що внаслідок бездіяльності державних виконавців шляхом тривалої відмови у прийнятті до виконання виконавчого документу, внаслідок чого не виконується Постанова Барвінківського районного суду Харківської області від 17.06.2011 року, Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2023 року у справі №520/2199/23 та Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України.

Посилається на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 у справі №676/1557/16-ц.

Зазначив, щоз причин неврахування правової позиції, що викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 611 /62/16-ц суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні помилково дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, протиправність дій її заподіювача, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу), у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог суд відмовляє.

Стверджує, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

У письмовому відзиві на позовну заяву від представника Міністерства юстиції України Максюта Ю.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін, позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та безпідставними.

В обґрунтування відзиву вказує, що на сьогоднішній день на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження №4459599 від 29.08.2014 року за рішенням Європейського суду з Прав Людини від 31.07.2014 року. По вищевказаному провадженню тривають виконавчі дії. Виконавчий лист №520/2199/23 від 17.05.2023 року виданий Європейським судом з прав людини на підставі Постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17.06.2011 року і Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України, а також Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 26 червня 2017 року, у справі Бурмич та інші проти України яким було стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області, Міністерство соціальної політики України на користь ОСОБА_1 компенсацію 50 % вартості продуктів харчування, то, представник зазначає, що вищевказаний виконавчий лист неодноразово пред`являвся позивачем на виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України. Даний виконавчий лист було повернуто без прийняття на підставі п.9 ч.4 ст.4 Закону, з повідомленням, що позивач має право пред`явити виконавчий документ до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ від 05.06.2012 року №14901-VI Про гарантії держави щодо виконання судових рішень виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а у разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень-за рахунок коштів передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Таким чином, орган державної виконавчої служби чи державний виконавець в його особі не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Щодо позовної вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди представник вказує, що у позовній заяві має бути зазначено, у чому саме полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди, та якими доказами шкода підтверджується.

Вказує, що позивач не надав суду доказів того, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, за яких обставин вони заподіяні та чому оцінено моральну шкоду саме на таку суму та з чого позивач при цьому виходив, а також інші обставини, що мають значення для вирішення цієї вимоги.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач звернувся з позовом до неналежного відповідача.

Колегія суддів погоджується з вказаним рішенням суду першої інстанції.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляє державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

В пункті 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду.

Отже, відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

До подібних правових висновків за аналогічних фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20).

Тобто, Державна казначейська служба України є органом, який здійснює тільки списання коштів з Державного бюджету України й будь-яких незаконних дій щодо позивачки не вчиняла.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/19 (провадження №12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, у таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач у позовній заяві моральна шкода зазначає, що завдана йому полягає у бездіяльності державних виконавців шляхом тривалої відмови у прийнятті до виконання виконавчого документу, внаслідок чого не виконується Постанова Барвінківського районного суду Харківської області від 17.06.2011 року, Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2023 року та Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України, та у зв`язку з чим порушуються його права, тому він просить стягнути з Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

У відзиві представник Державної Казначейської служби зазначив, що Казначейство є неналежним відповідачем по даній справі та не має нести відповідальність за неправомірні дії фізичних осіб чи установ, підприємств або державних органів.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Отже, з аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач з таким клопотанням не звертався.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Відповідно до вимог статті 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

За змістом наведених норм цивільного процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2023 року в справі № 402/586/17 (провадження № 61-12507св21) вказано, що: «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17 вказала, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Доказами, відповідно до статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до статті 79 ЦПК України.

Положеннями статті 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзивах на позовну заяву представники відповідачів, Державна казначейська служба України та Міністерство юстиції України зазначили, що не порушували інтересів та охоронюваних законом прав позивача, тому просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, заявленими ним відповідачами.

Таким чином, позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, протиправність дій її заподіювача, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак факт тривалого невиконання рішення суду, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, не є достатньою підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Позивач не надав до суду доказів, що ухвалені на користь позивача судові рішення, які перебувають на примусовому виконанні, внаслідок бездіяльності виконавчої служби, не виконуються саме через бездіяльність Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України або що саме вказані особи перешкоджають чи ухиляються від їх виконання.

Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, перебувають у віданні держави Україна, яка щорічно визначає відповідному Законі України про бюджет певні кошти для виконання судових рішень. Державна виконавча служба та Державне казначейство України не відповідають за наповнення державного бюджету та за визначення порядку його використання.

Тому посилання позивача у доводах скарги на відповідну конвенційну практику міжнародного суду щодо безумовної відповідальності держави за узяті зобов`язання по соціальному забезпеченню - не є релевантним до обставин цієї справи.

Покладання у такій ситуації на Міністерство юстиції України чи Державне казначейство України, яке не є розпорядником бюджетних коштів, обов`язку відшкодування шкоди також не відповідає згаданій нормі ст. 19 Конституції України та по суті є подвійним стягненням.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18) та від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19).

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчим документом, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку про недоведеність та безпідставність вимог позову, оскільки позивач не довів факту заподіяння йому моральної шкоди, протиправності дій, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та наслідками, зазначеними позивачем у позові.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 23 травня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.