Провадження № 2/641/443/2025 Справа № 641/4233/24
19 травня 2025 року м. Харків
Слобідський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді Зелінської І.В.,
за участю секретаря Харченко Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, уточнивши який, просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ; покласти на ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 22.06.1974 року перебувала з ОСОБА_2 у шлюбі, який розірвано рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.08.2023 року. У шлюбі 14.10.2004 року за спільні кошти сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 . Покупцем квартири за договором купівлі-продажу є відповідач, за ним же зареєстровано право власності на спірну квартиру. Питання про добровільний поділ квартири між ними не досягнуто, тому позивач звернулась до суду з питанням розділу спільного з відповідачем майна.
У вказаній справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.
У судове засідання позивач не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення судового засідання або розгляд справи у його відсутність до суду не надходило, відзив на позов до суду не подав.
Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив таке.
Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.08.2023 року шлюб між сторонами розірвано. Вказаним рішенням встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 22.06.1974 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Знаменським селищним бюро РАЦС Кіровоградської області 22.06.1974 року, актовий запис № 37.
За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою О. Д.. За умовами цього договору покупцем квартири вказаний відповідач ОСОБА_2 ..
На підставі вищезазначеного договору право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.10.2004 року.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються наступними нормами права.
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.
За статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості.
Згідно зі статтями 63 та 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України).
Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Відповідачем презумпції спільності права власності на майно, набуте в період шлюбу не спростовано.
Враховуючи, що квартира, яка є об`єктом поділу, є спільною сумісною власністю подружжя, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири.
Стосовно вимоги про визнання спірного майна спільним сумісним майном сторін, суд зазначає таке.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Ураховуючи, що у цій справі метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час перебування у шлюбі, підстав для задоволення вимоги про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності немає, тому в задоволенні цієї вимоги слід відмовити, що відповідатиме правовому висновку в указаній постанові Великої Палати Верховного Суду.
Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2750 грн.
Керуючись ст. 4, 10-13, 76-81, 141, 247, 263-265, 268, 273, 280-283, 354, 355 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, задовольнити частково.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2750 (дві тисячі сімсот п`ятдесят) грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене позивачем або третьою особою в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повне рішення суду складено 23.05.2025 року.

Суддя І.В.Зелінська