ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2025 року м. Чернівці Справа № 717/45/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Сарган Ю.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «Укртрансгаз»,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 06 березня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Телешмана О.В., дата виготовлення повного тексту рішення 06 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 30.01.2017 рок була прийнята на роботу до ПАТ «Укртрансгаз», у період з 2017 року по 2024 рік працювала на різних керівних посадах.

Наказом від 07.10.2024 року її було звільнено з посади начальника відділу загально-правової роботи департаменту правового забезпечення АТ «Укртрансгаз». У день звільнення ОСОБА_1 направила відповідачу вимогу про здійснення повного розрахунку, на яку 11.10.2024 року отримала негативну відповідь, а саме, що всі виплати проведено.

Вважає, що їй не було виплачено 50% премії за підсумками роботи у 2021 році, яка визначена наказом №556 про преміювання позивача річною премією у 100%.

Звертає увагу суду на те, що період затримки розрахунку при звільненні складає 92 календарні дні (з 08.10.2024 року по 07.01.2025 року), а тому з урахуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та обставин справи просила стягнути на свою користь заборгованість по заробітній платі, що складається із невиплаченої частини премії за підсумками роботи у 2021 році в розмірі 340 575 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 538 228,52 грн та понесені судові витрати.

Провадження №22-ц/822/423/25

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 06 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ «Укртрансгаз» на користь позивачки ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 340 575 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.10.2024 року по 07.01.2025 року у розмірі 538 228,52 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду АТ «Укртрансгаз» подало апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відсутні правові підстави для нарахування та виплати 50% премії за 2021 рік, оскільки виплата ненарахованої премії і розмір якої не відомий, не може бути проведена, крім того, рішення щодо нарахування такого виду премії не приймалося АТ «Укртрансгаз», а її виплата може бути проведена лише за наявності відповідного розпорядчого документу.

Відповідач стверджує, що премія за результатами роботи за 2021 рік не входить до структури заробітної плати, ані основної, ані додаткової, а за своїми ознаками відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, які мають одноразовий характер.

Звертає увагу суду на те, що для нарахування та виплати премії потрібна сукупність умов: прийняття акціонером рішення про виплату працівникам компанії залишку річної премії; видання наказу АТ «Укртрансгаз» про преміювання; закінчення воєнного стану в Україні.

Вказує, що залишок річної премії за 2021 рік не є заборгованістю із заробітної плати та не належить до виплати звільненим працівникам в розуміння ст.116 КЗпП України.

Наголошує, що виплата премій є додатковою пільгою працівників, що запроваджена з метою заохочення та стимулювання працівників, і не є обов`язковою, тому нарахування премій є правом роботодавця, а не його обов`язком, що узгоджується з приписами ст.143 КЗпП України.

Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які взяли участь у розгляді справи, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Приймаючи рішення суд виходив з того, що в день звільнення та на письмову вимогу позивачки не була здійснена виплата частини річної премії, на яку мала право позивачка на день звільнення за 2021 рік у розмірі 50%, що є порушення відповідачем статті 47, 116 КЗпП України та свідчить про не проведення повного розрахунку з позивачкою та існування заборгованість перед позивачкою у розмірі 340575 грн у вигляді не виплаченої премії, як складової частини заробітної плати.

Також суд вказав, що відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Середньоденна заробітна плата позивачки на день звільнення складала 5850 гривень 31 копійка, що підтверджується копією довідки відповідача від 11.11.2024 № 9-253-448 про розмір середньоденної та середньої заробітної плати.

Отже, за період з 08.10.2024 по 07.01.2025 (92 календарних днів), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 538 228 гривень 52 коп.

Крім того, суд відхилив доводи представника відповідача про те, що строк для виплати залишку річної премії за 2021 рік не настав, що невідомий розмір премії, відповідно, не може бути виплачена премія, що на час воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених ст..ст.43,44 Конституції України, оскільки відповідно до ст. 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень та п.3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, що НАК «Нафтогаз», як акціонер відповідача, не ухвалював жодних рішень щодо нарахування та виплати працівникам премії за результатами роботи за 2021 рік, що премія, яка є предметом спору в цій справі, не є складовою частиною в структурі заробітної плати позивача.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає не в повній мірі, виходячи з наступного.

Обставини справи щодо перебування сторін спору у трудових відносинах, де позивач починаючи з 30.01.2017 року була прийнята на роботу на посаду заступника начальника відділу виконавчого провадження та банкрутства управління судової роботи департаменту правового забезпечення на підставі наказу №31-к від 27.01.2017 року, - сторонами визнається та не заперечується (а.с.10-12).

07.10.2024 року ОСОБА_1 направлено на адресу генерального директора АТ «Укртрансгаз» письмову вимогу про повний розрахунок (а.с.13).

11.10.2024 року АТ «Укртрансгаз» надало ОСОБА_1 письмову відповідь №1001ВИХ-24-1693, в якій зазначило, що 07.10.2024 року в день звільнення їй була здійснена виплата усіх сум з урахуванням вимог ст.47 та 116 КЗпП України (а.с.15).

Згідно наказу №556 від 21.10.2022 року «Про преміювання за результатами роботи за 2021 рік» за результатами проведеної оцінки досягнення індивідуальних цілей та ключових результатів, оцінки досягнень результатів виконання поточних і планових завдань працівниками Товариства з метою досягнення стратегічних цілей Товариства, пов`язаних з виробничою та фінансовою діяльністю, впливу на загальний результат діяльності Товариства та інших досягнень за 2021 рік преміювати працівників АТ «Укртраснгаз» (п.1). Нарахування та виплату суми річної премії за 2021 рік здійснити з урахуванням фінансової можливості товариства частинами, а саме: у жовтні 2022 року в розмірі 30% фактичної річної премії за 2021 рік; у грудні 2022 року в розмірі 20% фактичної суми річної премії за 2021 рік (п.2). Нарахування та виплату залишку (50%) фактичної суми річної премії працівникам Товариства за 2021 рік здійснити у 2023 році, визначивши строки виплати відповідним наказом (п.3) (а.с.14).

Зі списку на річне преміювання працівників апарату, підрозділів при апараті та філії «ОГС України» АТ «Укртрансгаз» за 2021 рік (витяг з додатку №2 до наказу АТ «Укртрансгаз» від 21.10.2022 року №556) вбачається, що ОСОБА_1 нараховано та виплачено премію у жовтні 2022 року в розмірі 204 345 грн, в грудні 2022 року в розмірі 136 230 грн (а.с.18).

Згідно довідки АТ «Укртрансгаз» про розмір середньої заробітної плати від 11.11.2024 року №9-253-448 вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 5850,31 грн (а.с.21).

Згідно витягу з протоколу №388 засідання правління АТ «НАК «Нафтогаз України» від 29 грудня 2022 року, ураховуючи військову агресію з боку рф, запроваджений в державі воєнний стан, з метою забезпечення оптимізації витрат Групи Нафтогаз в умовах зниження прибутковості діяльності, вбачається за доцільне здійснити заходи щодо відтермінування виплати працівникам Компанії, її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз окремих видів винагороди, а саме відтермінувати нарахування та виплату частини (50%) фактичної суми одноразової винагороди за результатами оцінки досягнення індивідуальних цілей та ключових результатів, установлених на 2021 рік, до прийняття відповідного рішення правлінням «НАК «Нафтогаз України» з цього питання.

На підставі вищевикладеного затверджено зміни до Порядку розрахунку та виплати працівникам АТ «НАК «Нафтогаз України», її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз окремих видів інших заохочувальних та компенсаційних виплат, затвердженого рішенням правління від 03 жовтня 2022 року, протокол № 12-КІ, замінивши у пп.10.3 п.10 цифри та слова «на 2023 рік» словами «до прийняття відповідного рішення правління з цього питання» (а.с.43-47).

Матеріали справи також містять Положення про оплату праці працівників АТ «Укртрансгаз», де в п.2.1. вказано, що заробітна плата включає в себе: основну заробітну плату (умовно-постійна винагорода) посадовий оклад; додаткову заробітну плату (умовно-змінна винагорода) надбавки та доплати (у випадках, встановлених цим положенням і трудовим законодавством України); інші заохочувальні та компенсаційні виплати (умовно-змінна винагорода). Вказане входить структури винагороди (п.5, п.5.1.).

В п.5.4. обумовлено, що до інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать винагороди та премії, які мають одноразовий характер, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які проводяться понад встановлені зазначеними актами норми, а саме, крім іншого, одноразова винагорода за результатами роботи за рік.

Абз.2 п.5.4.3. визначено, що у разі виплати премії частинами протягом декількох місяців працівникам, які звільняються до моменту виплати всієї суми премії, невиплачену суму премії належить виплатити у день їх звільнення (а.с.49-53).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно із статтею 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До структури заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті (частина друга та третя статті 97 КЗпП, стаття 15 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити неоспорювану ним суму.

У статті 117 КЗпП України зазначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє і на час розгляду справи.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом № 2136-ІХ.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

На період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця (стаття 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»).

Наявність наказу НАК «Нафтогаз України» від 21 жовтня 2022 року №556 та включення ОСОБА_1 до списку на річне преміювання працівників АТ «Укртрансгаз» за 2021 рік (витяг з додатку №2 до наказу) підтверджує, що позивач була працівником АТ «Укртрансгаз», якого роботодавець вирішив винагородити за підсумками роботи за 2021 рік премією, 50 % від якої в розмірі 204 345 грн та 136 230 грн їй вже виплачено у жовтні та грудні 2022 року відповідно, а інші 50 % залишаються обов`язковими до виплати.

Отже, 50 % премії за підсумками роботи за 2021 рік є сумою, належною працівнику від підприємства.

Роботодавець в односторонньому порядку прийняв рішення з питань оплати праці позивача, доказів на підтвердження того, що сторони добровільно обумовили в угоді про розірвання трудового договору порядок виплати залишку річної премії за 2021 рік, матеріали справи не містять.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28 серпня 2024 року в справі №463/5133/23 за позовом до АТ «Укртрансгаз» про скасування наказу, стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати у вигляді невиплаченого залишку річної премії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які є подібними до спірних правовідносин та враховуються апеляційним судом.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно із статтею 97 КЗпП України роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Разом із тим, протоколом №388 засідання правління АТ «НАК «Нафтогаз України» від 29 грудня 2022 року, ураховуючи військову агресію з боку рф, запроваджений в державі воєнний стан, з метою забезпечення оптимізації витрат Групи Нафтогаз в умовах зниження прибутковості діяльності, вбачалося за доцільне здійснити заходи щодо відтермінування виплати працівникам Компанії, її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз окремих видів винагороди, а саме відтермінувати нарахування та виплату частини (50 %) фактичної суми одноразової винагороди за результатами оцінки досягнення індивідуальних цілей та ключових результатів, установлених на 2021 рік, до прийняття відповідного рішення правлінням «НАК «Нафтогаз України» з цього питання.

На підставі вищевикладеного затверджено зміни до Порядку розрахунку та виплати працівникам АТ «НАК «Нафтогаз України», її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз окремих видів інших заохочувальних та компенсаційних виплат, затвердженого рішенням правління від 03 жовтня 2022 року, протокол №12-КІ, замінивши у пп.10.3 п. 10 цифри та слова «на 2023 рік» словами «до прийняття відповідного рішення правління з цього питання».

Отже, в цій справі наявні підстави для висновку, що роботодавець в односторонньому порядку прийняв рішення з питань оплати праці ОСОБА_1 , не здійснивши їй належну виплату на час звільнення у вигляді 50% премії за підсумками роботи за 2021 рік, і взаємної згоди щодо цих умов між працівником та роботодавцем не було досягнуто.

Відтермінування за односторонньою ініціативою роботодавця нарахування та виплату ОСОБА_1 частини (50%) фактичної суми одноразової винагороди за результатами оцінки досягнення індивідуальних цілей та ключових результатів, установлених на 2021 рік, на невизначений час, є умовою, яка вочевидь погіршує становище працівника порівняно з попередніми умовами, викладеними в наказі АТ «Укртрансгаз» від 21 жовтня 2022 року №556, якими передбачувалося здійснення такої виплати в 2023 році.

Враховуючи вищевикладене, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, не спростовано матеріалами справи та сторонами те, що в день звільнення, 07 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 не були виплачені всі суми, які належали їй від підприємства, позов про стягнення невиплаченої частини річної премії знайшов своє підтвердження під час апеляційного перегляду, є доведеним, обґрунтованим, що свідчить про прийняття судом першої інстанції законного та обґрунтованого рішення про задоволення такого й стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 340 575 грн.

Щодо розрахунку та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд вказує наступне.

За приписами ч.1-2 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Так, в постанові Верховного Суду від 02 грудня 2024 року в справі №757/2043/24-ц викладено правовий висновок, згідно якого визначальним і достатнім для вирішення питання щодо застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є встановлення судом вини роботодавця в непроведенні повного розрахунку з працівником у день звільнення.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Отже, саме роботодавець має надати докази щодо відсутності вини в порушенні строків виплати працівнику сум при звільненні.

Таких доказів АТ «Укртрансгаз» до суду надано не було.

Оскільки порушення із затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 не було припинене остаточним розрахунком АТ «Укртрансгаз» на час розгляду справи, тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, причому період, за який належить проводити стягнення середнього заробітку, який відповідно до ст.117 КЗпП України не має перевищувати шести місяців, слід обраховувати з 08 жовтня 2024 року по 07 січня 2025 року.

Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

За змістом пункту 5 розділу IV Порядку №100 середньомісячна заробітна плата визначається виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Так, з довідки про розмір середньої заробітної плати від 11.11.2024 року №9-253-448, виданої АТ «Укртрансгаз», вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці, які передували звільненню, становила 5 850,31 грн.

Беручи до уваги приписи п.8 розділу IV Порядку №100, середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні з наступного дня після звільнення за період з 08 жовтня 2024 року до 07 січня 2025 року становить 5 850,31 грн х 66 робочих днів = 386 120,46 грн.

Зазначене свідчить про те, що судом першої інстанції помилково розраховано розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із застосуванням календарних днів за вказаний період, а не робочих.

Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19).

Так, визначаючи розмір відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

З урахуванням вищезазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені судами фактичні обставини справи, співмірність заявлених до стягнення сум зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дій позивача та відповідача, апеляційний суд приходить до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача у зменшеному розмірі, а саме 340 575 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, та зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З наведених підстав, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В решті рішення суду першої інстанції зміні чи скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 при зверненні до суду сплатила судовий збір в розмірі 5382,29 грн (а.с.1), АТ «Укртрансгаз» подаючи апеляційну скаргу сплатило 13182,11 грн (а.с.145, 158).

За результатами перегляду рішення суду першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено на 77,51%.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч.10 ст.141 ЦПК України).

Отже, за подання позову позивачу слід компенсувати витрати за рахунок відповідача зі сплати судового збору в розмірі 4171,81 грн (77,51%), а відповідачу за подання апеляційної скарги 2964,66 грн (22,49%), а тому з врахуванням взаємозаліку вказаних сум з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 207,15 грн судового збору.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз» задовольнити частково.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 06 березня 2025 року в частині визначення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні змінити, визначивши до стягнення з Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 340 575 грн.

В іншій частині рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 06 березня 2025 року залишити без змін.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_1 1207,15 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк