Провадження № 22-ц/4808/639/25
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В,

за участю секретаря Струтинської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Щадей Надії Василівни на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 березня 2025 року, ухвалене в складі судді Бабій О.М. в м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 18 березня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Івано-Франківської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання дітей,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Івано-Франківської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання дітей.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що в нього з відповідачкою є троє спільних дітей: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2018 року місце проживання малолітніх дітей було визначено з позивачем.

Зазначає, що з моменту набрання рішенням законної сили він самостійно утримує неповнолітніх дітей, вирішує всі питання щодо їхнього виховання, навчання, лікування та дозвілля, забезпечує їх усім необхідним житлом, продуктами харчування, одягом, засобами гігієни тощо. Постійно цікавиться навчанням дітей, спілкується з учителями, відвідує батьківські збори та шкільні заходи. Він є фізичною особою-підприємцем та отримує стабільний дохід, що свідчить про його спроможність і надалі утримувати дітей.

Вказує, що ОСОБА_2 повністю самоусунулась від виконання материнських обов`язків: не цікавиться ними, не бере участі у їх вихованні, не відвідує заклади освіти, не підтримує контакт, перебуває за межами України. У 2018 році видано судовий наказ про стягнення з відповідачки аліментів на утримання трьох дітей.

Позивач пояснює, що звернувся до суду з метою отримання судового рішення про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним неповнолітніх дітей, необхідного для підтвердження його права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Посилаючись на вказані доводи та норми права, просив позов задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Щадей Н.В., подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що встановлення факту самостійного виховання та утримання ним двох неповнолітніх дітей необхідне з метою отримання судового рішення для підтвердження права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Апелянт наголошує, що з моменту набрання рішенням суду від 03 грудня 2018 року законної сили діти проживають із ним, а мати ОСОБА_2 жодним чином не бере участі у їхньому житті. Позивач самостійно забезпечує проживання, навчання, виховання, лікування та дозвілля дітей. Натомість ОСОБА_2 абсолютно байдужа до виховання та утримання дітей, не цікавиться ними, не підтримує з ними зв`язок, не бере участі у навчальному процесі, не відвідує батьківських зборів, перебуває за межами України. Ці обставини підтверджуються характеристиками, доказами перебування матері за кордоном, судовим наказом про стягнення аліментів, а також показаннями свідків, що були допитані у межах справи №344/1241/23.

Вказує, що суд першої інстанції фактично визнав обставини самостійного виховання, однак безпідставно відмовив у задоволенні позову, вважаючи обраний спосіб захисту неналежним. Апелянт вважає таку позицію суду помилковою, оскільки мобілізаційне законодавство вимагає саме рішення суду про встановлення факту самостійного виховання. Натомість позбавлення батьківських прав має інші правові наслідки, яких ОСОБА_1 наразі не бажає, оскільки не виключає можливості нормалізації стосунків із відповідачкою в майбутньому.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 10 березня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Щадей Н.В. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.

Відповідачка ОСОБА_2 та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку.

З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи за відсутності відповідачки та представника третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно копій повторно виданих свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 від 04 квітня 2019 року є батьками двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) (а.с. 13, 14).

Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2018 року визначено місце проживання малолітніх дітей з батьком (а.с. 15-19).

Згідно з копією військово-облікового документа №1 від 05 жовтня 2024 року ОСОБА_1 є військовозобов`язаним, непридатним в мирний час та обмежено придатним у воєнний час, взятий на військовий облік 19 грудня 2000 року (а.с. 20-21).

У квітні 2024 року адвокат апелянта звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_4 із запитом щодо надання відстрочки від призову на військову службу. В отриманій відповіді №1/1/866 від 26 травня 2024 року зазначено, що судове рішення про визначення місця проживання дитини з батьком не є достатньою підставою для оформлення такої відстрочки. Водночас, як зазначено у відповіді, судове рішення, яким встановлено факт самостійного виховання та утримання жінкою або чоловіком дитини віком до 18 років, у сукупності з іншими необхідними документами, є достатнім для підтвердження права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації (а.с. 22).

Відповідно до копії довідки про внесення відомостей до ЄДДР №1 від 10 лютого 2022 року, копій витягів з Реєстру територіальної громади №2022/002298028, №2022/002298308 від 23 грудня 2022 року, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, неповнолітні діти зареєстровані та проживають разом з апелянтом у його квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24, 25, 26, 27).

ОСОБА_3 навчається на ІІ курсі денної форми навчання на платній формі в Івано-Франківському фаховому коледжі технологій та бізнесу. Оплату за навчання здійснює батько ОСОБА_1 , що підтверджується копією довідки №04-46/510 від 30 жовтня 2024 року та копією листа №01-07/265 від 11 листопада 2024 року (а.с. 28, 30).

З копії характеристики ОСОБА_3 відомо, що навчанням та поведінкою дівчинки цікавиться лише її батько ОСОБА_1 (а.с. 31).

ОСОБА_4 навчається у 7 класі Івано-Франківського приватного ліцею «Католицький ліцей святого Василя Великого», що підтверджується копією довідки №01-18/311 від 30 жовтня 2024 року (а.с. 29).

Згідно з копією характеристики ОСОБА_4 участь у навчально-виховному процесі дитини бере виключно батько: регулярно відвідує батьківські збори, шкільні заходи, долучається до поїздок класу та здійснює оплату за навчання. Мати ОСОБА_2 участі в житті ліцею не бере та батьківські збори не відвідує (а.с. 32).

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 33).

На підставі судового наказу, виданого Івано-Франківським міським судом 08 листопада 2018 року, з ОСОБА_2 стягувалися аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання трьох неповнолітніх дітей (а.с. 58).

З копії листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19-86836/18/24-Вих. від 13.12.2024 року вбачається, що з 03 листопада 2018 року ОСОБА_2 неодноразово перетинала державний кордон України. Останній зафіксований виїзд з території України відбувся 20 серпня 2020 року. Станом на 13 грудня 2024 року дані про її повернення в Україну відсутні (а.с. 101, 103).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення факту одноосібного виконання ним обов`язків з виховання дітей, вказавши при цьому на наявність підстав для звернення з позовом про позбавлення батьківських прав відповідачки.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

За частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин 1-4 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Схожі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі №468/1025/23 (провадження №61-14070св23), від 27 березня 2025 року у справі №353/886/24 (провадження №61-15497св24) та інших.

В справі, яка розглядається судом встановлено, що неповнолітні діти сторін проживають разом з батьком, їхнім вихованням, утриманням займається ОСОБА_1 , а мати ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Позивач просить установити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітніх дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дітей.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, ст.ст. 35-36, §90).

Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Така позиція відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 (провадження №14-132цс23).

Колегія суддів вважає, що для підтвердження факту самостійного виховання неповнолітніх дітей обов`язковим елементом є підтвердження виключних (непереборними / винятковими / неординарними / особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).

Наведені вище виключні обставини у даній справі відсутні, а саме по собі перебування матері за кордоном та проживання дітей з батьком в Україні не свідчить про самостійне виховання та утримання, а також не звільняє матір від її обов`язку виховувати та утримувати дітей.

Суд звертає увагу, що свідоме ухилення одного з батьків від участі у вихованні та утриманні дитини може бути підтверджене лише рішенням суду у разі вирішення питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Тобто, захист порушених прав у зв`язку самоусуненням від виконання батьківських обов`язків має розглядатись в іншому порядку шляхом пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав, а не позову про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Такий підхід до вирішення цієї справи відповідає мотивам, з яких виходила Велика Палата Верховного Суду у справі №201/5972/22 (провадження №14-132цс23).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Зважаючи на вказані обставини та враховуючи, що обов`язок батьків виховувати та утримувати дітей є невід`ємним, а встановлення факту протилежного у позовному провадженні можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування за доводами апеляційної скарги відсутні.

Отже, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Щадей Надії Василівни слід залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 10 березня 2025 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Щадей Надії Василівни залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 23 травня 2025 року.