ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/22519/24

Провадження № 22-ц/820/851/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Заворотна А.В.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, держави російська федерація в особі Генерального консульства російської федерації в Женеві про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2025 року (суддя Карплюк О.І.).

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, держави російська федерація в особі Генерального консульства російської федерації в Женеві про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що в 2023 році вже звертався до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його прав (справа №686/16081/23), судовим рішенням його позов було задоволено частково та стягнуто з держави-агресора російська федерація 50000 грн моральної шкоди.

Вказував, що держава Україна додатково втратила контроль над більше 13% території країни, які зухвало, з особливим цинізмом захопила держава-агресор російська федерація і встановила, всупереч міжнародним нормам права, свій окупаційний контроль.

Посилався на те, що дії держави російська федерація та неналежне виконання державою Україна своїх обов`язків привели до порушення його права на мир, на безпеку, на суверенітет та цілісність території та завдали йому моральної шкоди, оскільки в сучасному праві це кваліфікується як триваюче правопорушення.

Вказував, що моральна шкода, завдана позивачу порушенням його прав, розрахована ним за його внутрішнім переконанням з врахуванням рішень ЄСПЛ та норм міжнародного права.

А тому, просив суд стягнути з держави-агресора російська федерація 5000000 грн моральної шкоди, завданої ОСОБА_2 триваючими правопорушеннями та порушенням права на мир; стягнути з держави Україна 1 грн моральної шкоди, завданої позивачу триваючим правопорушенням права на добросовісну, кваліфіковану та правомірну діяльність посадових і службових осіб органів державної влади в частині добросовісності.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. При цьому, посилається на незаконність судового рішення.

Вважає, що рішення суду першої інстанції базується на припущеннях, суд не захистив порушене право на мир, не забезпечив належного відшкодування та не виконав мети цивільного судочинства.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не повідомив належним чином відповідача державу російська федерація, водночас вказаний відповідач відзиву не подавав, жодних заперечень чи доказів не надав, усунувся від своїх процесуальних обов`язків, але суд самостійно, за власною ініціативою виніс рішення на його користь.

Вважає, що можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено тією чи іншою нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Кабінет Міністрів України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що скаржником не надано жодного належного доказу протиправності рішень, дій чи бездіяльності посадової особи органів державної влади України, що могли б завдати йому моральні страждання.

В судовому засіданні представник відповідача Дмитришина В.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що з 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України. 24 лютого 2022 року розпочалося та триває повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан, дія якого триває до теперішнього часу.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 вересня 2023 року у справі №686/16081/23 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, держави російська федерація в особі Генерального консульства російської федерації в Женеві про відшкодування моральної шкоди.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 21 грудня 2023 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 вересня 2023 року в частині відмови в позові до держави росія (російська федерація) скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Позов задоволено частково. Стягнуто з держави російська федерація на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України, грошові кошти в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У даній справі відмову в позові суд першої інстанції мотивував недоведеністю позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам закону.

За змістом статті 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти цивільного права.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина 1 статті 167 і стаття 170 ЦК України).

Під компетенцією розуміють сукупність предметів віддання, завдань, повноважень, прав та обов`язків державного органу або посадової особи, що визначаються законодавством.

Згідно з частиною 2 статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина 4 статті 58 ЦПК України).

Тому у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц).

Так, згідно з частиною 1 та пунктом 2 частини 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За змістом частин 3, 5 статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина 1 статті 1167 ЦК України).

На підставі частини 1 статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частини 1 статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Саме на позивача у деліктних правовідносинах покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб.

Згідно з частиною 3 статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, законодавець наділив саме суд правом визначати розмір грошового відшкодування.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доказами, що підтверджують розмір моральної шкоди, можуть слугувати дані, що підтверджують дійсність моральних страждань, їх тяжкість та зміну звичного способу життя потерпілого.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до частини 3 статті 12, частин 1, 5, 6 статі 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Врахувавши факт збройної агресії держави російська федерація проти Держави Україна з 20.02.2014 та факт повномасштабного вторгнення держави російська федерація на територію України з 24.02.2022 та, оцінивши у відповідності до вимог статі 89 ЦПК України, надані учасниками справи докази, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_2 не надав жодних належних та допустимих доказів саме заподіяння йому з червня 2023 року моральної шкоди і її розміру внаслідок збройної агресії російської федерації проти України; доказів бездіяльності держави Україна, що призвели до втрати територій внаслідок військового конфлікту; та наявності причинного зв`язку між такою бездіяльністю і заподіяною позивачу шкодою.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 через недоведеність позивачем складу цивільного правопорушення.

З огляду на викладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення позову.

Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на рішення у справі №686/16081/23 як преюдицію, оскільки для доведення позову про відшкодування шкоди позивач має довести наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. І відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. У конкретній справі процес доказування, а відповідно й правозастосування, може бути різним.

Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, що регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги про те, що суд не дотримався норм матеріального права, є помилковими.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення про розгляд справи відповідача державу російська федерація, оскільки таке порушення не призвело до порушення прав позивача.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача із висновками суду першої інстанції та не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог і впливали на їх законність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010).

Порушення норм процесуального права, які б були підставою для скасування рішення, суд першої інстанції не допустив.

Оскаржуване рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 травня 2025 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай