справа № 492/799/23
провадження № 2/492/73/25
РІШЕННЯ

Іменем України

15 травня 2025 року місто Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:

головуючої судді - Гусєвої Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання Гамурар І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила суд стягнути з відповідача завдаток (аванс) у розмірі 115320,00 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на початку серпня 2020 року сторони домовились про продаж 20/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить не тільки відповідачу, але і ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності. Відповідач від позивачки в якості авансу отримав 11 серпня 2020 року дві тисячі доларів США, а також 11 грудня 2021 року одну тисячу сто доларів США про що склав відповідні розписки. Відповідач, посилаючись на різні обставини, ухилився від укладення договору купівлі-продажу, грошові кошти не повернув, тому позивачка звернулася до суду з вказаним позовом.

До суду від представника відповідача надійшов відзив, відповідно до якого позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що позивачка з осені 2019 року по жовтень 2022 року орендувала у відповідача, належну йому та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності частину житлового будинку АДРЕСА_1 з орендною платою 2000,00 грн. та оплату комунальних послуг щомісячно. Через нетривалий проміжок часу позивачка виявила бажання купити вказане житло. У серпні 2020 року сторони досягли попередньої домовленості про купівлю-продаж вказаної квартири та 11 серпня 2020 року відповідач отримав від позивачки 2000,00 доларів США, про що склав розписку. Підготувавши необхідні документи для укладення договору купівлі-продажу позивачка відмовилася укладати договір-купівлі продажу вказаного майна. Грошові кошти у сумі 1100,00 доларів США від позивачки відповідач отримав 11 грудня 2021 року в якості орендної плати за період з осені 2019 року по листопад 2021 року, про що склав розписку. Через не досягнення між сторонами згоди щодо продажу квартири, позивачка у жовтні 2022 року виїхала з квартири. Відповідач перерахував позивачці грошові кошти у сумі 20000,00 грн., які складають різницю від отриманих відповідачем 2000,00 доларів США та несплаченою позивачкою орендною платою за вказане житло за період з грудня 2021 року по жовтень 2022 року.

Позивачка та її представник, які брали участь у судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, додатково пояснивши, що договір про оренду вказаного житла між сторонами не укладався. Позивачка отримала від відповідача грошові кошти у сумі 20000,00 грн., які позивачка дала дружині відповідача у сумі 300 доларів США та бабусі позивача у сумі 300 доларів США.

Відповідач та його представник у судовому засіданнізаперечували проти задоволення позовних вимог, просили суд відмовити у задоволенні позову, оскільки грошові кошти повернуті.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши обґрунтування позивачки та її представника, заперечення відповідача та його представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані суду письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_2 , відповідачу у справі, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на праві приватної спільної власності належить будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17 червня 2010 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 червня 2010 року, свідоцтвами про право на спадщину за законом від 20 листопада 2020 року, витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 листопада 2020 року (а. с. 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20).

Відповідно до розписки від 11 серпня 2020 року, ОСОБА_2 (а. с. 51-52), відповідач у справі, отримав від ОСОБА_1 (а. с. 6-7), позивачки у справі, задаток за будинок у розмірі 2000 доларів США (а. с. 8, 56).

Згідно розписки від 11 грудня 2021 року, написаної ОСОБА_2 , відповідачем у справі, він отримав від ОСОБА_1 , позивачки у справі, грошові кошти у розмірі 1100 доларів США в рахунок оплати за будинок (а. с. 9, 57).

Відповідно до роздруківки з карти № НОМЕР_1 на карту № НОМЕР_2 03 грудня 2022 року здійснено переказ грошових коштів у сумі 20000,00 грн. (а. с. 49).

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною 4 статті 635 ЦК України договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Відповідно до вимог частини 1 статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.

Згідно із статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом встановлено, сторонами не укладено попередній договір у формі, встановленій для основного договору купівлі-продажу, а тому відсутні правові підстави визнання його попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з нормами частини 1 статті 546, частини 2 статті 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Судом встановлено, що долучені до справи розписки від 11 серпня 2020 року, 11 грудня 2021 року про отримання відповідачем відповідно 2000 доларів США та 1100 доларів США, складені у простій письмовій формі, з огляду на викладені вище обставини не вказують, що правовою природою отриманих відповідачем коштів є саме завдаток.

Між сторонами не укладено передбаченого положеннями статті 635 ЦК України попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, а тому й сплату позивачкою грошових коштів як завдаток визнати не можна.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 березня 2025 року (справа № 756/6493/22, провадження № 61-4120св24).

Відповідно до частин 1, частини 2 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) та від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 (провадження № 14-33цс24) викладено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (зобов`язання із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

У справі, що розглядається майном є грошові кошти в сумі 3100 доларів США (2000 + 1100), що за курсом НБУ станом на 15 липня 2023 року склало суму 113362,66 грн. (3100 доларів США * 36,5686 грн.), які були отримані відповідачем від позивачки.

Суд не бере до уваги комерційний курс валюти НБУ станом на 15 липня 2023 року, зазначений позивачкою у сумі 37,2500 грн., оскільки якщо фактично борг взято в іноземній валюті, повертати його потрібно або в тій же валюті, або у гривнях за офіційним курсом НБУ (стаття 553 ЦК України).

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Судом встановлено, що у сторін відпала зацікавленість у придбанні обумовленого нерухомого майна, власником якого є не тільки відповідач.

Згідно із статтею 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Судом встановлено, що відсутність між сторонами попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна у встановленому законом порядку, свідчить про те, що передані позивачкою відповідачу грошові кошти у суму 3100 доларів США (2000 + 1100) у розумінні статті 1212 ЦК України вважаються такими, що безпідставно набуті відповідачем і, як наслідок, підлягають поверненню позивачці.

У судовому засіданні відповідач дав пояснення про те, що ним позивачці було перераховані грошові кошти у сумі 20000,00 грн., що не заперечувалося позивачкою у судовому засіданні, тому відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України зазначена обставина не підлягає доказуванню.

З урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню грошові кошти у сумі 93362,66 грн. (113362,66 грн. 20000,00 грн.), оскільки у судовому засіданні встановлено, що відповідач частково повернув грошові кошти.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили (стаття 89 ЦПК України).

Суд відхиляє доводи позивачки та її представника про те, що відповідач перерахував позивачці грошові кошти у сумі 20000,00 грн. в рахунок повернення грошових коштів, наданих позивачкою дружині відповідача у сумі 300 доларів США та бабусі позивача у сумі 300 доларів США, а також доводи відповідача та його представника про те, що у сторін були орендні правовідносини, оскільки суду не надано жодного доказу на зазначене, чим не виконані вимоги статей 12, 81 ЦПК України.

Надані відповідачем роздруківки скриншотів листування у месенджері не можуть бути використані як докази у справі, оскільки не відповідають вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», а зміст таких документів не захищений від внесення правок та викривлення.

Суд не бере до уваги показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , оскільки вказані свідки не дали показання щодо обставин справи та їх показання не відносяться до предмету спору.

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з позову, поданого до суду 25 липня 2023 року, ціна позову позивачкою визначена у сумі 115320,00 грн. Позивачкою, згідно з квитанцією від 14 липня 2023 року, сплачено судовий збір у розмірі 1154,75 грн. (а. с. 1).

Вимоги позову частково задоволені, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню грошові кошти у сумі 93362,66 грн., що складає 80,96 % від ціни позову.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог позивачки, відповідно до статті 141 ЦПК України суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки судового збору від пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 934,89 грн. (1154,75 грн. * 80,96 %).

Керуючись статтями 2, 7, 12, 13, 19, 48, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ) грошові кошти у сумі 93362 (дев`яносто три тисячі триста шістдесят дві) гривні 66 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ) витрати по сплаті судового збору у сумі 934 (дев`ятсот тридцять чотири) гривень 89 копійок.

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано протягом строку оскарження; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Арцизького районного суду

Одеської області Гусєва Н.Д.