Номер провадження: 22-ц/813/3222/25
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_3 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2024 року за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відмову від позову по справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Суворовського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Головного управління Національної поліції в Одеській області, про звільнення майна з-під арешту, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Сіржант Юрій Володимирович звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Суворовського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Головного управління Національної поліції в Одеській області про звільнення майна з-під арешту, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.10.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

11.11.2024 року від ОСОБА_1 та 13.11.2024 року від ОСОБА_2 до суду надійшли заяви про відмову від позову. Позивачі зазначили, що будь-яких угод з адвокатом Сіржантом Ю.В. на представництво їх інтересів вони не укладали та не надавали йому повноважень для звернення до суду від їх імені.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2024 року заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відмову від позову задоволено.

Прийнято відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від позову до Суворовського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Головного управління Національної поліції в Одеській області, про звільнення майна з-під арешту.

Закрито провадження у справі № 522/12048/24-Е за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Суворовського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Головного управління Національної поліції в Одеській області, про звільнення майна з-під арешту.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_3 , звернулися з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2024 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу передчасно та не перевірив, чи дійсно заявники розуміють наслідки закриття провадження в справі за такими підставами. Суд фактично не роз`яснив, які саме правові наслідки наступають внаслідок винесення судом такої ухвали. Позивачі є людьми похилого віку, вони просто забули про факт та умови укладення договору про надання правничої допомоги. Останні скористалися шаблоном заяви, отриманим із мережі інтернет, а про те, що поданням такої заяви вони фактично позбавили себе права на звернення до суду із вимогою про зняття арештів не розуміли. Адвокат Сіржант Ю.В. дійсно уклав 01.12.2021 року договір про надання правничої допомоги, для розгляду судом справи про зняття арештів. На жаль, адвокат не мав змоги звернутися до суду протягом короткого часу після укладення договору. Причиною було неотримання належних та достатніх доказів, з урахуванням яких адвокат вже міг розраховувати на задоволення позову Але згодом всі документи все ж з`явилися в РПВН, і в 2024 році, коли вже позивачі забули про укладення договору, адвокат зміг звернутися до суду. Коли адвокат нагадав про укладений договір та обставини зустрічі, позивачі пригадали такі обставини. Потім представник роз`яснив про реальні правові наслідки відмови від позову. Насправді позивачі хотіли тільки залишити позов без розгляду, щоб убезпечити себе від зловживанням правом з боку третіх осіб.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 13.05.2025 року 15:30 год. учасники справи не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відео конференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Колегія суддів враховує, що предметом оскарження є ухвала суду першої інстанції та зважає на розумність строків розгляду справи, а також на те, що явка сторін та третіх осіб у судове засідання суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи заяву про відмову від позову та закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачі, скориставшись своїм правом, подали належним чином оформлені заяви про відмову від заявлених ними позовних вимог, така відмова не порушує права інших осіб.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за потрібне зазначити наступне.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що 19.07.2024 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Сіржант Юрій Володимирович звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Суворовського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Головного управління Національної поліції в Одеській області про звільнення майна з-під арешту, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

До позову додано ордер серії ВН № 1034920 від 01.06.2024 року, що підтверджує повноваження адвоката Сіржанта Юрія Володимировича на представництво інтересів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в Приморському районному суді м. Одеси на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 01.12.2021 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.08.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачам строк для усунення недоліків зазначених у тексті хвали.

20.08.2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивачів надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.10.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

11.11.2024 року від ОСОБА_1 та 13.11.2024 року від ОСОБА_2 до суду надійшли заяви про відмову від позову. Позивачі зазначили, що будь-яких угод з адвокатом Сіржантом Ю.В. на представництво їх інтересів вони не укладали та не надавали йому повноважень для звернення до суду від їх імені.

Колегія суддів виходить з такого.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України.

До основних засад (принципів) цивільного судочинства належать зокрема диспозитивність, змагальність сторін та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (стаття 2 ЦПК України).

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Принцип диспозитивності цивільного судочинства передбачає, зокрема, право учасника справи розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

При цьому учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України передбачено, що, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Також обов`язок суду роз`яснити учасникам судового процесу наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій визначений у пункті 3 частини п`ятої статті 12 ЦПК України.

Згідно з пунктом 4 частини першої, частиною другою статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Отже, відмова від позову є одностороннім вільним волевиявлення позивача шляхом здійснення процесуальної дії, спрямованої на завершення розгляду судом справи. У разі подання позивачем такої заяви суд зобов`язаний перевірити, чи відповідає подана заява дійсній волі позивача та роз`яснити позивачу наслідки вчинення такої дії.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 14 вересня 2020 року у справі № 520/13115/16 (провадження № 61-9605св19), від 10 лютого 2021 року у справі № 2-5015/10 (провадження № 61-15945св20), від 02 лютого 2022 року у справі № 538/1818/20 (провадження № 61-17547св21) та від 28 квітня 2022 року у справі № 138/2763/20 (провадження № 61-12565св21).

У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, 11.11.2024 року ОСОБА_1 та 13.11.2024 року ОСОБА_2 особисто подали через канцелярію суду належним чином оформлені заяви, в яких останні просили прийняти їх відмову від позову, посилаючись на те, що будь-яких угод з адвокатом Сіржантом Ю.В. на представництво інтересів позивачів не укладали та не надавали йому повноважень для звернення до суду від їх імені. Тому позивачі, керуючись своїм правом, передбаченим ст. 206 ЦПК України, прийняли рішення відмовитись від позову до Суворовського ВДВС ПМУ МЮ (м. Одеса) та ГУНП в Одеській області, зазначивши, що наслідки відмови від позову, передбачені ст. 256 ЦПК України, позивачам відомі та зрозумілі. Також просили суд розглянути справу за їх відсутності.

Встановивши, що позивачі, усвідомлюючи наслідки такої своєї процесуальної дії, відмовилися від позову і така відмова є добровільною та відповідає їх волі, прийняття відмови від позову не порушує прав інших осіб, а також, з огляду на один із основних принципів цивільного судочинства - принцип диспозитивності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для прийняття відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від поданого ними позову та закриття провадження у справі.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що вони не мали наміру відмовлятись від позову, з посиланням на похилий вік та юридичну необізнаність, а саме на те, що позивачі не усвідомлювали наслідки відмови від позову, оскільки однією із засад цивільного судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, а також добросовісність учасників справи.

Разом з тим, перевіривши відомості в Єдиному реєстрі адвокатів України апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є адвокатом та здійснює індивідуальну адвокатську діяльність за адресою зазначеною у позові та апеляційній скарзі, що спростовує посилання скаржника на нерозуміння останнім реальних правових наслідків відмови від позову та закриття провадження у справі. ОСОБА_2 має спільну адресу реєстрації та спільну адресу фактичного проживання з ОСОБА_1 , яка відрізняється від адреси їхньої реєстрації. Разом з тим, діяли позивачі, як учасники провадження спільно та узгоджено. Твердження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у заяві про відмову від позову про те, що вони не надавали згоду на представництво їх інтересів у суді (подання позову) адвокатом Сіржантом Ю.В. не узгоджуються з доводами апеляційної скарги, в якій фактично підтверджується представництво інтересів скаржників адвокатом Сіржантом Ю.В. при зверненні до суду з позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Добросовісність учасників судового процесу, зокрема, полягає у тому щоб при обізнаності з судовими процедурами, правами та обов`язками, правилами поведінки виконувати усі правила та приймати заходи до обізнаності про хід судового процесу при дотриманні судовими органами обов`язку проінформувати про такі процедури та процедурні рішення.

Інша поведінка за певних обставин може свідчити про зловживання особою своїми правами.

Отже, колегія суддів апеляційного суду відхиляє посилання скаржників про те, що суд першої інстанції не роз`яснив стороні позивачів підстави та наслідки закриття провадження, оскільки оскаржувана ухвала суду містить описову частину із зазначенням суті клопотань, викладених у заявах про відмову від позову та закриття провадження у справі, а також їх обґрунтування із зазначенням мотивів, з яких суд першої інстанції дійшов таких висновків, і закону, яким керувався місцевий суд під час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів враховує суперечливу поведінку позивачів, яка полягає у постійній зміні правової позиції у справі.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі заяв, поданих особисто позивачами, з посиланням на пункт 4 частини першої статті 255 ЦПК України, тобто у зв`язку з відмовою позивачів від позову, а отже, й не дають підстав вважати неправильним застосування судом норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення. Подання заяви про відмову від позову є реалізацією позивачами їх диспозитивних прав, передбачених нормами ЦПК України.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 761/33869/14-ц (провадження № 61-6950св20).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 03.06.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова