Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

22 травня 2025 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Вознюк Д.І., за участі позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

06.12.2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача , в якому просить визнати поважним причини пропуску та поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду. Визнати недійсним договір позики грошових коштів, укладених 01 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. зареєстрованого в реєстрі за №894.

В обгрунтування позову посилалася на те, що між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого останній нібито передав позивачу 241 975 грн., в еквіваленті за офіційним курсом НБУ 10 000 доларів США. Однак ніяких коштів позивач не отримувала,ніяких домовленостей стосовно надання коштів у позику між сторонами не було. Відповідний договір є фіктивним та укладений під тиском за з застосування шантажу. 30 вересня 2019 року позивачеві зателефонував невідомий чоловік та повідомив, що він є директором підприємства на якому в вересні 2019 року працювала донька позивача ОСОБА_3 та терміново необхідно приїхати до офісу, оскільки у доньки позивачки існують неприємності.

В той же день коли позивачка приїхала до офісу за адресою, яку надали під час телефонної розмови 30.09.2019 року, коли позивач приїхала до офісу її провели до кабінету, де був чоловік. який представився ОСОБА_4 та донька позивача ОСОБА_5 . Під час спілкування ОСОБА_4 повідомив , що ОСОБА_5 має велику недостачу у касі та позивач повинна написати розписку проте, що нею отримано вказану суму у борг від нього, оскільки позивач працює та на неї зареєстроване нерухоме майно, а її донька ніякого майна не має та буде звільнена з роботи. На вимогу позивача надати будь-які документи,які підтверджують наявність недоїмки у її доньки надано не було, але у свій адрес позивачка чула лише погрози від ОСОБА_4 , проте що її доньку ОСОБА_6 буде притягнуто до кримінальної відповідальності та її посадять до в`язниці. 01 жовтя 2019 року , коли позивачка приїхала до нотаріуса за наданою адресою, помічник нотаріуса спитала чи будуть передаватися гроші, проте ОСОБА_4 повідомив, що гроші їй вже передані і позивачці дали підписати відповідний договір позики. Сприймаючи погрози та шантаж реально, позивачка підписала договір.

ОСОБА_7 є керівником ТОВ "Торговий дім" Альянс-Україна" , де працювала донька. 10 січня 2020 року за заявою ОСОБА_7 було внесено відомості до ЄРДР №0000137 стосовно завдання ТОВ "Торговий дім "Альянс - Україна" матеріальних збитків. В березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Корабельного районного суду м.Миколаєва з позовом про стягнення з позивача боргу за відповідним договором позики. Розгляд даної справи №488/704/20 триває.

З огляду на те, шляхом введення позивачку в оману, щодо оплати не доведеної нестачі , яка нібито виникли під час роботи доньки ОСОБА_8 у ТОВ "ТД Альянс Україна", а також психологічного тиску щодо необхідності підписання договору позики, без реальної передачі коштів та відповідних домовленостей, позивачка була вимушена звернутися за захистом до правоохороних органів.Так відділенням поліції №1 Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області відповідні відомості внесено до ЄРДР за №001410 за фактом вчинення відносно позивача кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.2 ст.190 КК України.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 20.09.2023року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі.

16.04.2024 року на адресу суду від позивача надійшла заява про долучення копії документів до матеріалів справи, а саме: Витягу з ЄРДР №0000137; Протоколу допиту ОСОБА_7 від 11.01.2020 року; Протоколу допиту свідка ОСОБА_2 від 11.01.2020 року.

Протокольною ухвалою суду від 16.04.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

04 липня 2024 року на адресу суду від позивача надійшла заява про долучення копії документів до матеріалів справи, а саме: копія супровідного листа від 20.03.2024 року; копія постанови від 21.08.2020 року про закриття кримінального провадження; докази направлення заяви з додатками іншим учасникам судового розгляду

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 30.09.2024 року клопотання позивачки ОСОБА_1 - задоволено.

Витребувано у Слідчого відділення Миколаївського районного управління відділення поліції № 1 ГУНП в Миколаївській області належним чином завірені копії матеріалів досудового розслідування з кримінального провадження № 0001410 від 20.10.2023 року та з кримінального провадження № 000137 від 11.01.2020 року, а саме заяву про вчинення кримінального правопорушення, протоколи допиту ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 - з обох вказаних кримінальних проваджень .

21.10.2024 року на виконання ухвали про витребування доказів від 30.03.2024 року на адресу суду від ГУНП в Миколаївській області Миколаївського районного управління відділення поліції №1 надіслано завірені копії матеріалів досудового розслідування з кримінального провадження № 0001410 від 20.10.2023 року та з кримінального провадження № 000137 від 11.01.2020 року.

Протокольною ухвалою суду від 13.05.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів , яке було подано з пропуском строків та у клопотанні не заявлено про поновлення пропущеного строку з обґрунтуванням неможливості подання зазначеного клопотання у встановлений законом строк з причин, що не залежали від позивача, суд дійшов до висновку, про необґрунтованість даного клопотання, що є підставою для залишення його без задоволення.

Протокольною ухвалою суду від 13.05.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення судової експертизи за його необгрунтованістю, невідповідністю вимогам ЦПК України , а також сокільки воно було подано з пропуском строків та у клопотанні не заявлено про поновлення пропущеного строку з обґрунтуванням неможливості подання зазначеного клопотання у встановлений законом строк з причин, що не залежали від позивача.

Ухвалою суду від 13.05.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі.

У судовому засіданні ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір позики грошових коштів, укладених 01 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки кошти не отримувала взагалі. Її доньку дружина відповідача та сам відповідач звинувачували у розкраданні коштів з каси магазину, в якому вона працювала продавчинею. Доньку вони утримували у себе, погрожували посадити її в тюрьму. ЇЇ донька хворіє, вона б не витримала за гратами, отже коли їй зателефонували та пояснили ситуацію- вона була як в запамороченні і думала лише про те, як врятувати доньку.Тому коли приїхала до нотаріуса лише думала про те, як би доньку не посадили за грати. Нічого не розуміла, нотаріус нічого не пояснювала, а ОСОБА_9 лише показували їй де підписати. Вона ніколи б не взяла такі гроші в борг, та ще і під відсотки. Худієви чинили на неї тиск , погрожували ув`язненням доньки, отже вона підпсиала цей договір під примусом та зі страху за долю доньки. Кошти вона не отримувала, як їй пояснила донька цей договір це така форма, щоб проти неї не було кримінальної справи за розкрадання. Єдине майно, що у них є це її житло в Корабельному районі, ось чому вирішили Худієви укладати договір з нею як власником нерухомості, а не з донькою, у якої немає жодного майна.

Відповідач ОСОБА_10 в судове засідання не з`являвся, оскільки проходить за поясненнями його представника військову службу. Представник відповідача адвокат Лобан О.В. в останнє судове засідання не з`явився, просив слухати справу у їх відсутність, відмовити у задволенні позову. В минулих засіданнях суду пояснив, що з позивачкою укладено нотаріально посвідчений договір позики, нотаріусом все було роз`яснено, в чому ОСОБА_1 , і розписалася власноруч. Жодних доказів будь-якого примусу чи погроз вона не надала. Дійсно донька позивачки працювала на складі у ОСОБА_9 , вони були з нею в нормальних стосунках, отже погодилися позичити кошти , коли їх попросили про це для виіршення якихось термінових проблем. Також суду пояснив, що немає можливості забезпечити явку свідка ОСОБА_7 , в судове засідання чи допитати її в режимі ВКЗ, оскільки після розлучення ОСОБА_2 , з нею взагалі не спілкується, не знає, де вона перебуває і які у неї актуальні засоби зв`язку.

В останнє судове засідання сторона відповідача не з`явилася, предстаник відповідчаа надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Вислухавши пояснення позивача , врахувавши пояснення сторін по справі, надані в минулих судових засіданнях, допитавши свідка, вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частини першоїстатті 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зістаттею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статею 10 ЦПК Українивизначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першоюстатті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З доданого до матеріалів справи договору позики грошових коштів від 01.10.2019 року, вбачається, що ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 ( позичальник) уклали договір про те , що ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняла 241 975 грн., що на момент підписання договору за офіційним курсом НБУ в еквіваленті становить 10000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю в строк та на умовах, передбачених договором, позику в вищезазначеному розмірі.

Згідно п.1.2 Договору позики сторони узгодили , що у випадку зміни курсу гривні до долара США, позика підлягає поверненню, таким чином, щоб розмір повернутої позики ( частини позики) відповідав доларовому еквіваленту позики за курсом НБУ продажу доларів США, станом на дату повернення позики (частини позики).

Згідно п.2 Договору позики, позика передається Позикодавцем Позичальнику безпосередньо при підписанні Сторонами цього договору готівкою. Підписання цього договору Позичальником підтверджує факт одержання ним від Позикодавця грошових коштів в сумі, визначеній у п.1 цього Договору. Підписаний Позичальником Договір є доказом передачі позики від Позикодавця до Позичальника.

Згідно п.4 Договору позики строк виплати повної суми боргу - до -1 лютого 2020 року , який може бути продовжений за взаємною згодою сторін. Позика повинна бути повернута одноразово. Повернення всієї суми позики підтверджується відповідною заявою Позикодавця про розрахунок, справжність підпису якого має бути нотаріально посвідчений.

Позика вважається повернутою в момент передання Позикодавцю грошей готівкою або шляхом зарахування грошової суми , що позичалася на його банківський рахунок.

Згідно п.7 Договору позики у разі, коли Позичальник не поверне Позикодавцю позику ( або її частину) у встановлений строк( або достроково у випадках, передбачених Догором) , Позикодавець вправі стягнути заборгованість за позикою та можливі штрафні санкції в примусовому порядку шляхом відповідного до діючого законодавства України.

Згідно п.8 Договору позики, якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики(її частину), він зобов`язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_3 , (донька позивачки), вона працювала на посаді касира в ТОВ "Торговий дім "Альянс-Україна" з 18 квітня по 11 листопада 2019 року.

Судом встановлено, що ухвалою Корабельного районного суду м.Миколаєва від 07.04.2020 року відкрито провадження у цивільній справі (№488/704/20) за позовом ОСОБА_11 , з яким він звернувся до суду 05.03.2020 року, до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. Як пояснили сторони, справу до теперішнього часу не розглянуто.

З доданого до матеріалів справи витягу з ЄРДР №0000137 , вбачається , що за заявою директора товариства Худієвої Є.А. від 10.01.2020 (дружина відповідача) було внесено відомості стосовно завдання ТОВ "Торговий дім "Альянс-Україна" матеріальних збитків шляхом зловживання довірою в період з вересня по жовтень 2019.

З протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 10.01.2020 року , вбачається, що ОСОБА_7 звернулася з заявою, в якій зазначає, що у період часу з вересня 2019 року по жовтень 2019 року, невстановлена особа зловживаючи довірою, під приводом здійснення оплати по товарам заволоділа грошми . Сума матеріальних збитків у розмірі 240 000 грн. Підозрюється у вчиненні заволодінням коштами - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З протоколу допиту потерпілого ОСОБА_7 від 11.01.2020 року , вбачається, що у приміщенні каси, де з квітня 2019 року по листопад 2019 року працювала касир ОСОБА_3 ведеться повна відеофіксація. Графік роботи з 08:00 до 17-00 год. з понедліка по п`ятницю - повний робочий день, субота пів робочого дня. Раз в місць (вибірково) зазвичай менеджери з закупівель проводить звірку з рахунків з постачальниками в програмі "ІС". При проведенні звірки у жовтні 2019 року, менеджери закупівель ( точно на даний час вказати не зможе) при перевірці контрагентів було виявлено проведення оплати постачальникам з якими договір зобов`язання були зупинені у 2018 році, а саме : "Завод Союз полімерних матеріалів" у сумі 155 000 гривень, "Ринок Одеса" на суму 85 000 ривень, що було здійснено видатковими ордерами та було виявлено автора документації - ОСОБА_3 . Приблизно на почтаку жовтня 2019 року касир ОСОБА_3 перестала виходити на робоче місце, а тому працівником ТОВ ОСОБА_2 було прийнято рішення індивідуально зустрітися з касиром та переговороти з приводу виявленого факту. При зустрічі остання повідомила, що взяла грошові кошти для власного користування. Після чого у ТОВ було проведено звірку на основі якої дана інформація підтвердилась. Далі касир надала письмові пояснення від 08.11.2019 року. 11.11.2019 року касира ОСОБА_3 було звільнено з посади касира. Після чого касир в усній формі зобов`язалась повернути грошові кошти у сумі 240000 гривень, однак після кінця грудня перестала виходити на зв`язорк та грошові кошти не повернула.

З протоколу допиту свідка ОСОБА_2 від 11.01.2020 року, вбачається , що що у приміщенні каси, де з квітня 2019 року по листопад 2019 року працювала касир ОСОБА_3 ведеться повна відеофіксація. Графік роботи з 08:00 до 17-00 год. з понедліка по п`ятницю - повний робочий день, субота пів робочого дня. Раз в місць (вибірково) зазвичай менеджери з закупівель проводить звірку з рахунків з постачальниками в програмі "ІС". При проведенні звірки у жовтні 2019 року, менеджери закупівель ( точно на даний час вказати не зможе) при перевірці контрагентів було виявлено проведення оплати постачальникам з якими договір зобов`язання були зупинені у 2018 році, а саме : "Завод Союз полімерних матеріалів" у сумі 155 000 гривень, "Ринок Одеса" на суму 85 000 ривень, що було здійснено видатковими ордерами та було виявлено автора документації - ОСОБА_3 . Приблизно на почтаку жовтня 2019 року касир ОСОБА_3 перестала виходити на робоче місце, а тому працівником ТОВ ОСОБА_2 було прийнято рішення індивідуально зустрітися з касиром та переговороти з приводу виявленого факту. При зустрічі остання повідомила, що взяла грошові кошти для власного користування. Після чого у ТОВ було проведено звірку на основі якої дана інформація підтвердилась. Далі касир надала письмові пояснення від 08.11.2019 року. 11.11.2019 року касира ОСОБА_3 було звільнено з посади касира. Після чого касир в усній формі зобов`язалась повернути грошові кошти у сумі 240000 гривень, однак після кінця грудня перестала виходити на зв`язок та грошові кошти не повернула.

Також до матеріалів кримінального провадження додано складений головним бухгалтером та двома менеджерами зі збуту Акт ТОВ "ТД Альянс-Україна" від 30 вересня 2019 року про результати інвентаризації наявних коштів , згідно якого матеріально відповідальною особою є ОСОБА_3 та виявлено нестачу 240 000 грн . ОСОБА_3 , відмовилася від підпису.

З пояснення ОСОБА_3 , вбачається, що приблизно з початку квітня місяця вона працевлаштувалася на посаду касира оператора до підприємства ТОВ "ТД Альянс-Україна". Внесення відомостей до програми 1с здійснювала шляхом входу до програми через особистий пароль та логін. Проведення оплат здійснювала через відділення банків "Ощад" та "Приват Банк" у м.Миколаєві, під час чого її возили водії підприємства. Так , приблизно в середині вересня через програму "1с" помітила , що у підприємства є не оплачені рахунки з контр-агентами "Ринок Одеса", "Завод Союз полімерних матеріалів" та приблизно через два тижні після цього у неї виник злочинний намір за заволодіння грошових коштів ТОВ "ТД Альянс Україна". Реалізуючи свій злочинний намір, приблизно на початку жовтня 2019 року протягом двох тижнів у різні три дні вносила не достовірні відомості до програми задніми числами , в яких відображала неіснуючі проплати грошових коштів на адресу контр-агентів "Ринок Одеса", "Завод Союз полімерних матеріалів", а саме виписувала ордери на проплати від 13.09.2029 року на суму 75 000 грн на адресу : "Завод Союз полімерних матеріалів"; 13.09.2029 року на суму 80 000 грн на адресу : "Завод Союз полімерних матеріалів"; 26.09.2019 року на суму 85 000 грн на адресу : "Ринок-Одеса" після чого протягом робочого дня поклала вказані грошові кошти та відправлялася до відділення банку або до пункту обміну валют для обміну валюти та проведення проплати по іншим контр-агентам, а суми нібито призначенні для оплати товарів та послуг "Ринок-Одеса" та "Завод Союз полімерних матеріалів" залишала собі.Крім того додає, що вказані діїї вчиняла тричі протягом трьох різних календарних днів.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 26.07.2022 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб ВП №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області, яка полягає у внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР - задоволено.

Зобов`язано уповноважених осіб ВП №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області забезпечити внесення до ЄРДР відомостей, викладених в заяві ОСОБА_1 від 03.12.2021 року про вчинення кримінального правопорушення.

З доданого до матеріалів справи витягу з ЄДРД №0001410, вбачається, що 19.10.2023 року до ВП №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області надійшла ухвала Центрального районного суду м.Миколаєва, щодо задоволення скарги гр. ОСОБА_1 та внесення відомостей за фактом вчинення відносно останньої шахрайських дій.

З протоколу допиту потерпілого від 15.11.2023 року, а саме ОСОБА_1 , вбачається, що 30 вересня 2019 року позивачеві зателефонував невідомий чоловік та повідомив, що він є директором підприємства на якому в вересні 2019 року працювала донька позивача ОСОБА_3 та терміново необхідно приїхати до офісу, оскільки у доньки позивачки існують неприємності. 30.09.2019 року, коли приїхала до офісу її провели до кабінету, де був чоловік, який представився ОСОБА_4 та донька позивача ОСОБА_5 . Під час спілкування ОСОБА_4 повідомив мене, що ОСОБА_5 має велику недостачу каси у розмірі 243975 грн. Вказані кошти вона нібито викрала, шляхом перерахування на інші рахунки. За вказаним фактом, як в подальшому стало відомо , була зареєстрована кримінальна справа в Центральному відділі поліції. На вимогу ОСОБА_1 надати будь-які документи,які підтверджують наявність недоїмки у сумі 243975 у її доньки надано не було, але у свій адрес позивачка чула лише погрози від ОСОБА_4 , проте що її доньку ОСОБА_6 буде притягнуто до кримінальної відповідальності та її посадять до в`язниці. У її присутності ОСОБА_4 зателефонував нотаріусу , однак нотаріус був зайнятий та їй сказали, щоб вона приїхала на наступний день на Адміральску до нотаріуса, у разі якщо вона не з`явиться на її доньку напишуть заяву до поліції та посадять до в`язниці. Щоб уберегти свою доньку від кримінальної відповідальності, була вимушена написати розписку про повернення боргу. Розписка мала бути розстрочкою на 3-4 місяці для повернення боргу.

01.10.2019 року приїхала до офісу нотаріуса Ласурія С.А. до офісу також приїхав ОСОБА_12 та його дружина ОСОБА_13 . Сторони дочекалися нотаріуса, після чого помічник нотаріуса запитав чи будуть передаватися гроші, проте ОСОБА_4 повідомив, що гроші ОСОБА_1 вже нібито передані і їй дали підписати документ, де вона поставила у ньому свій підпис та написала власноруч прізвище , імя та по батькові. Після чого отримала документ та залишила приміщення нотаріуса.

Кошти для повернення ОСОБА_1 зібрати не змогла. У березні 2020 року ОСОБА_12 звернувся до Корабельного районного суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 01.10.2021 року , проте ніяких грошей від ОСОБА_2 не отримувала та була впевнена, що документ, який підписувала є розпискою. Перебуваючи у шоковому стані не преділила уваги тексту документу та не знала його змісту. Зазначала, що під час укладання договору позики від 01.10.2019 року ОСОБА_14 було надано згоду, як дружиною ОСОБА_2 , про надання ОСОБА_1 позики у розмірі 243975 грн. Однак, у вересні 2019 нею було подано заяву до поліції за фактом нестачі коштів, в якій вона підозрювала доньку ОСОБА_6 .

Викликає сумніви і те , що ОСОБА_12 за згодою своєї дружини ОСОБА_7 надав позику у розмірі 241975 грн. у той час, коли його дружиною було вже написано заяву до правоохороних органів на ОСОБА_3 щодо крадіжки грошових коштів на підприємстві ТОВ "ТД Альянс Україна" на якому працювала ОСОБА_5 з квітня 2019 року по листопад 2019 року. Вважає, що зазначені особи , шляхом введення її в оману, щодо оплати нестачі, яка нібито виникла під час роботи доньк, а також психологічного тиску з їх сторони змусили підписати договір позики, кошти згідно якого вона не отримувала.

В судовому засіданні 04.07.2024 року було допитанов якості свідка ОСОБА_3 , доньку позивачки, яка пояснила суду , що працювала в ТОВ "ТД Альянс Україна" та була матеріально відповідальною особою. Компанія займалась продажом побутових товарів. Вона сама зателефонувала ОСОБА_15 і повідомила про те , що є нестача коштів, на що ОСОБА_2 сказав їй або повертати кошти або потрапить до в`язниці. Потім він сказав їй, щоб дзвонила метері. Він знав , що окрім матері в неї нікого немає. Її провина є тому , що вона була відповідальною особою та рахувала кошти. Кошти , які зазначені ОСОБА_2 , вона не брала, якщо і брала- то іноді і в менших розмірах. Після того , як приїхала мати, ОСОБА_2 сказав писати розписку , що ОСОБА_1 поверне кошти. Чому розписка була стосовно матері, а не її - вона не знає, але напевно у зв`язку з тим, що у мами є квартира , а в неї нічого немає. Що пояснювала своєй матері - не пам`ятає. Під час підписання договору позики вона була в університеті, а мама підписала договір. Вона дуже злякалася , що її запроторять за грати, і сподівалась , шо знайдемо кошти, отже дійсно просила мати про допомогу. Потім їм стало відомо , що гроші були в одній сумі, а потім та сума збільшувалася за рахунок курсу долару. Поліція стосовно неї відкривала провадження, чим закінчився розгляд -наразі невідомо.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином обов`язок доведення обставин, за яких оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним, покладається саме на позивача у справі, тобто на особу, яка заперечує його дійсність.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Досліджуючи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми характеристиками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою і у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 рокуу справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постановівід 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, провадження № 61-30435сво18). Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанови Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20, провадження № 61-1664св22 та від 7 серпня 2024 рокусправа № 369/15888/21провадження № 61-15027св23).

Згідно із статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Крім того, судами не враховано, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 231 ЦК України позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80, 81 ЦПК України).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

При цьому, для визнання правочинів недійсними відповідно до вимог частини першої статті 231 ЦК України, позивач має довести саме факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Так, матеріалами справи підтверджується, що 30 вересня 2019 року у Товаристві, директором якого є ОСОБА_7 , яка на той час ула дружиною віповідчаа, виявлено недостачу у сумі 240 000 грн і згідно акту Товариство зазначило, що матеріально відповідальною особою у цій недсотачі є донька позивачки ОСОБА_3 .

Згідно офіційного кусу долара США станом на 01.10.2029 року, 240 000 грн було еквілентно 9774 долари США.

Вже наступного дня 01.10.2029 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_2 передав їй 241 975 грн (еквівалент 10 000 доларам США) строком на 3 місяці- до 01 лютого 20202 року.

Вже 10 січня 2020 року ОСОБА_7 звернулася до правоохоронних органів з заявою про вчинення кроимігального правопорушення за ч.1 ст. 190 КК України щодо заолодіння грощшовими коштами ТОВ «ТД «Альянс Україна2, ймовірно касиром ОСОБА_3 ,на зазгльну суму 240 000 грн.

Згідно матеріалів справи, досудове розслідування по даному кримінальному провадженню триває.

Отже, суд приходить до висновку що поза розумним сумнівом , за оспорюваним догвором позики не відбувалося фактичне передавання коштів від позикодавця до позичальника, а вчинений такий договір був з метою забезпечення, як вважалося на той час відповідачеві, повернення за рахунок наявного у позивачці майна (адже у її доньки жодного майна, на яке можна було звернути стягнення, не було) суми недостачі, вчиненої за його твердженням з вини доньки позивачки на підприємстві , керівником та відповідальною особою на якому була його дружина.

Наявними матеріалами справи та поясненнями позивача підтверджується, що позивачка підписувала цей договір під впливом психологічного тиску та залякування з боку як відповідача, так і з боку своєї доньки .

Так, Верховний Суд, очевидно під впливом практики ЄСПЛ і з використанням запозичених з цієї практики формулювань, робив висновки про негативні наслідки для законності судового рішення встановлення для сторони надзвичайного та заздалегідь недосяжного стандарту доказування, він також висловлювався стосовно того, який стандарт належить застосовувати. У цивільних та господарських справах Верховний Суд вказував на те, що принципу змагальності у такому судочинстві найбільшою мірою відповідає стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний [постанова Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18], і саме цей стандарт, як правило, має застосовуватись при розгляді господарських спорів [постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17; від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17]. Видається, що, враховуючи близькість принципів господарського і цивільного судочинства, а також відносин, спори з яких вирішуються у судах цих юрисдикцій, цей же стандарт має переважно застосовуватись і у цивільному процесі.

Цілком зрозумілим є те, що неможливо вимагати письмових доказів чи інших матеріальних доказів вчинення психологічного тиску на сторону договру, адже , вочевидь, такі події відбуваються без свідків та документування.

Отже , суд приходить до висновку, про наявність підстав визнгання вказаного договору позики недійсним на підставі ст.231 ЦК України внаслідок завдання психолдогічного насилля у вигляді погроз настання невигідних наслідків. Так, позивачка,в силу свого освітнього та розумового рівня, а також сильних материнських почуттів вважала цілком реальними ті обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що її відмова від підписання такого договору могла спричинити шкоду її доньці у вигляді позбавлення волі/ув`язнення.

Суд вважає доведеним, що цей договір був вчиненним проти дійсної волі позивача внаслідок застосування до неї психологічного тиску, виходячи при цьому також і з абсолютної нелогічності дій ОСОБА_2 ,, який, фактично втративши з вини доньки позивача 240 000 грн, наступного дня після виявлення цього проступку передає ще раз таку ж суму коштів їй тобто фактично усвідомлюючи, що сума боргу матері та доньки ОСОБА_16 вже буде 480 000 грн.

Отже суд вважає встановленим, що мало місце застосування до ОСОБА_1 психологічного тиску у вигляді залякування з боку відповідача , яке б вплинуло на її справжню волю саме при укладанні договору, а також наявність причинного зв`язку між цим тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При цьому суд зазначає також і наступне.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 559/2587/19 (провадження № 61-1059св22) та Постанові Верховного Суду у справі №756/9028/20 від 23.06.2023 р.

Проте, очевидним є те, що правова природа оспорюваного договру не відповідає суті договору позики, крім того очевидним є те, що гроші у сумі 241 000 грн позивачеві від відповідача не передавалися, вказані кошти позивачка фактично не отримувала, тобто в контексті статті 1046 ЦК України цей договір позики не може вважатися укладеним, оскільки не відбулася реальна передача позикодавцем позичальникові грошових коштів, яка визначає момент укладення договору позики.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «juranovitcuria» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (damihifactum, dabotibijus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та багатьох інших.

Суд намагався уточнювати у позивача щодо суперечливість позовних вимог: про недійсність правочину (тобто він укладений) з вадами вільного волевиявлення і те, що договір позики є неукладеним.

Проте в силу абсолютною юридичної необізнаності та неграмотності, позивачка не змогла уточнити саме правові підстави позову, пояснивши, що позов їй допомагала писати знайома сусідка, проте чітко і послідовно пояснювала дійсні обставини справи та правовідносини, з яких вона виходила, обґрунтовуючи свої позовні вимоги - отже у відповідача та його представника була можливість подати всі відповідні докази та аргументи з огляду на обставини позову, зазначені позивачем.

Отже, такі дії суду не суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу та викладеним твердженням у рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12)

Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Отже, з огляду на наявність у суді на розгляді справи № 488/704/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягненя боргу за цим договором позики від 01.10.2019 року, яка не розглянута станом на теперішній час - суд враховує, що визнання оспорюваного договору недійсним буде відповідати належному способу захисту порушених прав позивача. Адже роз`яснення їй щодо неналежного способу захисту порушеного права , необхідності звертатися до суду з новим позовом чи подавати певні заяви з процесуальних питань в межах справи № 488/704/20 жодним чином не призведе до захисту їїї порушених прав та інтересів внаслідок неспроможності позивача самостійно усвідомити вказані юридичні конструкції та її неспроможність скористатися кваліфікованою правою допомогою.

Крім того, суд враховує сталу практику Верховного Суду щодо застосування принципу процесуальної економії - адже вирішення спору між сторонами в межах заявлених позовних вимог має бути таким, що не потребує повторного чи наступного звернення до суду з новим позовом.

Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності.

Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача.

Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні) (див. постанову обєднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 910/12832/21).

Отже, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати сплачені при подачі позову, про їх розподіл позивачем не заявлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2,4,5,12,13,16,76-81,89,263-265,354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір позики грошових коштів, укладений 01 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. зареєстрованого в реєстрі за №894.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 22 травня 2025 року.

Суддя Гуденко О.А