Провадження № 22-ц/812/676/25 Суддя першої інстанції Паньков Д. А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 травня 2025 року м. Миколаїв Справа № 484/4684/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Тищук Н.О.,

при секретарі судового засідання Біляєвій В.М.,

за участі представниці позивачки та третьої особи ОСОБА_1 ,

представниці відповідачки - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_2 , на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Панькова Д.А., в залі судового засідання в м. Первомайськ, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про усунення перешкод у здійсненні права власністю шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

23 серпня 2024 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом виселення.

Позов обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору дарування від 05 серпня 2024 року № 626.

Право власності зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 05 серпня 2024 року за № 104.

11 серпня 2024 року позивачка разом зі своїм сином ОСОБА_6 приїхала до свого нового помешкання, але потрапити до квартири самостійно не змогла. Ключі від квартири, які були передані попереднім власником громадянином ОСОБА_5 , не підійшли так, як квартира була зачинена зсередини.

Двері відчинила ОСОБА_3 , яка є колишньою дружиною попереднього власника квартири.

Позивачка пред`явила документи, що підтверджують право власності на квартиру та запропонувала відповідачці добровільно звільнити житло, проте остання відмовилась звільняти квартиру.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила суд усунути перешкоди в користуванні належної їй квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2025 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_3 з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1 211.20 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка не зареєстрована у спірній квартирі, не є членом сім`ї її власника, і хоча не має іншого житла, але не позбавлена можливості винаймати інше житло, оскільки уклала угоду з представником на платній основі, уклала кредитний договір, а тому на переконання суду має джерела доходу та можливість оплачувати інше житло, тож таке втручання в право особи на житло як виселення, на переконання суду є цілком пропорційним та переслідує легітимну мету захист права позивача вільно володіти своїм майном.

Твердження представника відповідача про вкладення спільних з колишнім чоловіком коштів у ремонт та перепланування квартири не мають відношення до предмету даного спору.

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом в оскаржуваному рішенні не наведено достатньої та належної аргументації щодо оцінки обставин виселення відповідачки на предмет пропорційності втручання у її права на житло та балансу інтересів сторін у справі.

Відповідачка набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї колишнього власника спірної квартири при створенні з ним сім`ї

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц вказала, що не являється підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, в тому числі колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Європейської конвенції на предмет пропорційності.

На думку відповідачки, хибним є висновок суду, що її проживання без реєстрації в квартирі свідчить, що вона втратила право на користування цим житлом.

Відповідачка була знята з реєстрації колишнім власником ОСОБА_5 без її згоди, але ця обставина не є підставою для виселення відповідачки із спірного житла без перевірки чи існує «нагальна суспільна необхідність» для втручання у право відповідачки на житло шляхом її виселення із спірної квартири без надання іншого житла.

Відповідачка не є такою, що самоправно вселилась до жилого приміщення, тому підстав для виселення її немає.

Доказів того, що ОСОБА_5 має на праві приватної власності житло, в яке вона могла б вселитись, позивачка суду не надала.

Виселення відповідачки може призвести до негативних для неї наслідків, пов`язаних із відсутністю житла.

Позивачка має у власності інше житло, тому відсутня «нагальна суспільна необхідність» для втручання у право відповідачки на житло шляхом її виселення.

Доводи суду першої інстанції, що взяття кредиту та укладення договору з представником свідчать про можливість відповідачки орендувати собі житло, не можуть бути взяті до уваги, з огляду на вимоги закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, суд не врахував і це не було предметом дослідження, що кредит, який оформлений на ім`я відповідачки є спільним боргом колишнього подружжя, від погашення якого ОСОБА_5 ухиляється.

На даний час на її утриманні знаходиться повнолітня донька, яка продовжує навчання у вищому навчальному закладі. Тому матеріальний стан відповідачки не дає змоги орендувати житло.

Суд першої інстанції не надав оцінки пропорційності виселення відповідачки із спірної квартири, а саме тривалості зв`язків відповідачки з житлом, відсутності іншого житла, неможливості оренди іншого житла та не звернув увагу на підстави позову.

ОСОБА_4 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_1 , подала відзив на апеляційну скаргу.

В своєму відзиві позивачка зазначала, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вимоги, викладені в ній, не відповідають дійсності.

Суд першої інстанції дослідив питання щодо визнання припиненим права користування відповідачки спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та обґрунтовано вважав, що у даній справі інтереси позивачки як власника житла перевищують інтереси відповідачки як колишнього члена сім`ї, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представниці позивачки та третьої особи, представниці відповідачки, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі.

Відповідачка ОСОБА_3 з 20 серпня 2010 року була зареєстрована в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

18 березня 2024 року її було знято з реєстрації у вказаному жилому приміщенні.

ОСОБА_5 отримав право особистої приватної власності на спірну квартиру на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 30 серпня 2021 року.

05 серпня 2024 року ОСОБА_5 подарував цю квартиру своїй сестрі, позивачці, що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору дарування квартири.

Відповідачка з 18 березня 2024 року, з моменту зняття її з реєстрації у вказаній квартирі, втратила право користування нею (права володіння та розпорядження квартирою вона ніколи не мала), але продовжує проживати в цій квартирі, що підтверджується матеріалами звернень до поліції 15 травня 2024 року від ОСОБА_5 та 11 серпня 2024 року від ОСОБА_4 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 Житлового кодексу (далі - ЖК) України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини 1, 2 цієї статті).

У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною 3 статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Під час вирішення питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Згідно із частиною 2 статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина 2 статті 64 ЖК України).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено

у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у частині 1 статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Однак згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції в інших справах, зокрема проти України, коли у контексті провадження про виселення з житла заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 51 і 52; рішення у справах «Дакус проти України», заява № 19957/07, пункти 52 і 53, від 14 грудня 2017 року та «Садов`як проти України», заява № 17365/14, пункти 34 і 35, від 17 травня 2018 року.

Також у рішенні від 08 лютого 2024 року в справі «Єсічко та інші проти України» ЄСПЛ зазначив, що у своїй аргументації суд не розглянув аргументи заявників щодо нестабільності їхньої ситуації чи особливостей обставин, за яких вони переїхали у спірну кімнату. Суд також жодним чином не вказав, що він намагався оцінити бажання позивача - органу державної влади - звільнити спірну кімнату на користь незазначених третіх сторін попри твердження заявників, що збереження цього житла було життєво важливим питанням для них. ЄСПЛ зазначив, що не може визнати, що національні органи влади навели «достатні підстави», аби довести існування «нагальної суспільної потреби» у спірному рішенні про виселення або обґрунтованість «пропорційності» такого виселення у розумінні статті 8 Конвенції.

З огляду на зазначене принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Враховуючи те, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям особи в процесі прийняття рішення. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

В постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22, від 01 березня 2023 року у справі № 296/1389/21, від 10 березня 2021 року у справі № 715/574/20, від 19 травня 2021 року у справі № 712/4380/20, від 31 серпня 2022 року у справі № 554/2412/19, від 13 листопада 2019 року у справі № 369/9908/15-ц суд касаційної інстанції зазначає про те, що при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін; при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що факт переходу права власності на квартиру до іншої особи, як такий, не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі й колишніх.

Законність виселення, яке фактично є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

У справі, що розглядається, ОСОБА_3 проживала у спірній квартирі зі своїм чоловіком третьою особою у справі ОСОБА_5 , який був власником цієї квартири, відповідачка була зареєстрована на постійне місце проживання з 20 серпня 2010 року з дочкою ОСОБА_7 , 2006 року народження.

За загальнодоступними даними Єдиного реєстру судових рішень 04 січня 2024 року рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, яке набуло законної сили 06 лютого 2024 року, шлюб між подружжям розірвано.

18 березня 2024 року за заявою ОСОБА_5 його колишня дружина без її відома знята з реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 .

05 серпня 2024 року ОСОБА_5 за договором дарування відчужує спірну квартиру своїй сестрі позивачу у справі ОСОБА_4 , а 23 серпня 2024 року остання звертається з позовом про виселення.

Отже, ОСОБА_3 - член сім`ї колишнього власника квартири АДРЕСА_2 , іншого житла не має та набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб.

ОСОБА_3 не є такою, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для її виселення відсутні.

Виселення ОСОБА_3 може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням пояснень представниці відповідачки про нестабільність отримання доходів відповідачкою, наймання житла буде надмірним тягарем.

Суд не встановив достатньої та пропорційної необхідності у захисті прав ОСОБА_4 , як власника житла на користування квартирою, де вона не проживає та зареєстрована з 1999 року у квартирі АДРЕСА_3 , шляхом серйозного втручання у право ОСОБА_3 на повагу до житла, яким вона користується майже 15 років.

Суд взагалі не мотивував, яким чином рішення про виселення ОСОБА_3 збалансовує інтереси власника житла ОСОБА_4 та відповідачки ОСОБА_3 , яка не має іншого житла, а у разі задоволення позовних вимог щодо її виселення стане безхатьком.

З огляду на характер відносин між сторонами (позивачка рідна сестра колишнього власника квартири, який є колишнім чоловіком відповідачки та батьком її дочки) та зважаючи на вказані у позовній заяві обставини, позивачка як до, так і після укладання договору дарування була обізнана про обтяження в квартирі АДРЕСА_2 правом користування житлом членів сім`ї колишнього власника, тобто позивачка могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості при прийманні вказаної квартири в дар від свого брата.

Отримана позивачкою у дар квартира не є єдиним можливим місцем її проживання, а для відповідачки спірна квартира єдине житло, із яким вона має правовий зв`язок більше чотирнадцять років, тому незалежно від правового режиму власності на будинок це є достатньою підставою для того, щоб вважати її житлом відповідачки ОСОБА_3 у розумінні статті 8 Конвенції.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягав застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина 2 статті 376 ЦПК України).

За приписами частини 3 статті 376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

З урахуванням зазначеного, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення ухвалено судом першої інстанції без додержання норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати з судового збору.

Частина 1 статті 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись до суду першої інстанції з даним позовом ОСОБА_4 сплатила судовий збір у розмірі 1 211.20 грн.

Подаючи апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_2 , повинна була сплатити судовий збір у розмірі 1 453.44 грн (1 211.20 х 150% х 0.8 = 1 453.44 грн).

За результатами перегляду апеляційним судом рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено, а в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

За такого з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги 1 453.44 грн.

Крім того, як вже зазначалось вище, звертаючись до Миколаївського апеляційного суду з апеляційною скаргою ОСОБА_3 повинна була сплатити судовий збір у розмірі 1 453.44 грн.

Проте, при подачі апеляційної скарги ОСОБА_3 сплатила судовий збір у розмірі 1 818 грн.

За такого, має місце переплата судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 364.56 грн, а тому ця сума підлягає поверненню скаржниці ОСОБА_3 , як надмірна сплачена.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2025 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власністю шляхом виселення, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 453.44 грн судового збору.

Повернути ОСОБА_3 (код платника НОМЕР_1 / НОМЕР_1 , надавач платіжних послуг платника АТ «Креді Агріколь Банк») з державного бюджету, надміру сплачений на р/р: UA0014478, отримувач: Миколаїв. ГУК/тг м. Миколаїв/22030101, код отримувача: 37992030, надавач платних послуг отримувача: Казначейство України), судовий збір в сумі 364 (триста шістдесят чотири) грн 56 коп. згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 68988918-1 від 18 березня 2025 року

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Н.О. Тищук

Повне судове рішення складено 20 травня 2025 року