КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2025 року місто Київ

Справа № 635/1029/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/296/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді: Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В, Стрижеуса А.М.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 грудня 2022 року (ухвалено у складі судді Остапчук Т.В.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправної бездіяльності та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позивом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ВРУ у не приведенні ст. 375 КК України у відповідність з Конституцією України та рішенням Конституційного Суду України від 11 червня 2020 року №-р-2020 протягом від термінованого вказаним рішенням КСУ строку втрати чинності ст. 375 КК, яке для відповідача було обов`язковим, чим істотно були порушені права і інтереси позивача, як учасника кримінального провадження, та не дотримано своїх конституційних обов`язків за ст. 3 ч.2, 8 ч.1. і 68 ч1 Конституції України.

Стягнути з відповідача завдану моральну шкоду 500000 грн. і витрати з урахуванням інфляції, понесені під час вирішення питання щодо підсудності розгляду позову в КАС ВС і Великій Палаті ВС, та пов`язаних з розглядом справи, попередній розгляд яких буде складати 1000 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він 05 вересня 2020 року на адресу відповідача на електронну пошту надіслав заяву про вжиття заходів в строки, визначені рішенням Конституційного суду від 11 червня 2020 року для підготовки та прийняття Верховною Радою ст.375 КК України в новій редакції. 02.12.2020 року позивач надіслав повторно заяву про вжиття заходів для прийняття ст. 375 КК України в новій редакції та повідомлення йому, як зацікавленій особі, за зверненням якої органами ДБР були порушені кримінальні справи, щодо декількох суддів за ст. 375 КК України.

21 грудня 2020 року позивачу була надана відповідь про те, що на розгляді комітетів ВРУ питань правоохоронної діяльності опрацьовуються законопроекти з подальшим внесенням їх на розгляд ВРУ.

29 грудня 2020 року позивач на електронну пошту Комітету ВРУ надіслав листа, в якому повідомив, що внаслідок не прийняття ст. 375 КК України в новій редакції, в строки визначені рішенням Конституційного Суду України від 11 червня 2020 року порушуються його права, так як кримінальні провадження порушені ДБР щодо декількох суддів різної юрисдикцій будуть закриті.

Листом від 01 лютого 2021 року позивачу була надана відповідь про те, що законопроекти про внесення змін до ст. 375 КК України включені у план роботи Комітету з подальшим внесенням їх на розгляд ВРУ.

Постановою слідчого ГУДБР у м. Києві від 14.12.2020 року було закрито кримінальне провадження від 24 вересня 2020 року. Постановою слідчого ТУДБР у м. Полтава від 22.12.2020 року закрито кримінальне провадження від 01.12.2020 року. Підставою закриття було втрата чинності ст. 375 КК України та не прийняття ВРУ вказаної норми КК в новій редакції.

Така бездіяльність на переконання позивача є порушенням ст.3, 8 та 68 Конституції України. Внаслідок такої бездіяльності були істотно порушені його права як учасника кримінального провадження та заподіяна шкода здоров`ю, яка полягала у перенесених психологічних нервуваннях та душевних стражданнях, яких позивач зазнавав, після отримання постанов про закриття кримінальних проваджень, що негативно впливало на стан його здоров`я через, що позивач змушений був звертатись до лікарів та перебував на амбулаторному лікуванні з 28 січня по 02 лютого 2021 року та з 17 березня по 20 березня 2021 року.

Враховуючи такі обставини позивач у відшкодування моральної шкоди просив стягнути 500 000 грн., які складаються з 230 000 за порушення його прав як учасника кримінального провадження через закриття провадження від 24.09.2020 року слідчим ТУДБР у м. Києві, 230 000грн. за порушення його прав як учасника кримінального провадження, закритого слідчим ТУДБР у м. Полтава, так як саме на таку суму позивач мав намір заявити цивільний позов у вказаних кримінальних провадженнях, завдану кримінальним правопорушенням, 20 000 грн. шкоду завдану здоров`ю позивача після отримання постанови про закриття провадження від 24.09.2020 року та 20.000 грн. шкоди завданої здоров`ю позивача після отримання позивачем постанови про закриття кримінального провадження від 01.12.2020 року.

Печерський районний суд міста Києва заочним рішенням від 30 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовив.

Не погодившись з таким рішенням, позивач 11 жовтня 2023 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та направити справу для продовження її розгляду до районного суду, постановити окрему ухвалу з приводу істотного порушення суддею Остапчук Т.В. вимог Конституції України, ЦПК України. Закону «Про судоустрій та статус суддів», роз`яснень постанов Пленуму Верховного Суду України.

Позивач посилається на те, що він не був повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанцій на жодне судове засідання в тому числі і на 30.12.2022 року, що є порушенням ст. 6 Конвенції про право особи на справедливий суд, не надав свою згоду на проведення заочного розгляду справи, а тому заочний розгляд справи відбувся з порушенням вимог ст. 280 ч.1 ЦПК України.

Позивач посилається на те, що суд, відкриваючи провадження за його позовом не вказав на необхідність, подання додаткових доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Суд розглянувши справу, не повідомивши його про її розгляд, позбавив можливості брати участь у дослідженні поданих доказів та поданні в разі необхідності додаткових доказів на підтвердження позовних вимог.

Посилаючись на те, що суддя несе особисту відповідальність за якісний розгляд справи, позивач вважав, що наявні підстави для постановлення окремої ухвали відповідно до вимог ст. 385 ЦПК України.

3 жовтня 2023 року Київським апеляційним судом до Печерського районного суду було зроблено більше 10 запитів про витребування справи, яка надійшла до апеляційного суду 26 лютого 2025 року.

Ухвалу про відкриття апеляційного провадження Верховна Рада отримала 21 лютого 2025 року, що підтверджується звітом про доставку ухвали про відкриття провадження до електронного кабінету юридичної особи.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подав.

У судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Відповідачу судову повістку було доставлено до електронного кабінету у системі «Електронний суд». Позивачу направлено судову повістку на поштову адресу, яку було зазначено скаржником у позові та апеляційній скарзі, інших документах, направлених ним до суду, та через яку попередньо велось листування позивача з судом, однак рекомендоване повідомлення повернулось з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», що згідно статті 128 ЦПК України є належним повідомленням. Інших контактних даних ОСОБА_1 суду не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивача, при цьому позивача не було належним чином повідомлено про дату, час та місце проведення судових засідань.

За правилом частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Так, повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. 128 - 130 ЦПК України.

Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 1, 2, 4, 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З матеріалів справи встановлено, що розгляд справи призначався на 4 серпня 2022 року, 15 вересня 2022 року, 4 листопада 2022 року, 8 грудня 2022 року. Матеріали справи містять судові повістки на адресу ОСОБА_1 . Між тим доказів належного вручення таких повісток, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, матеріали справи не містять.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності позивача та за відсутності доказів належного повідомлення його про дату, час та місце розгляду справи, про що ним вказується в апеляційній скарзі.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином, апеляційним судом встановлено обставини, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції в зв`язку із порушенням норм процесуального права.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 звертався з аналогічним позовом в порядку адміністративного судочинства, проте провадження було закрито з роз`ясненням цивільної юрисдикції спору.

Розглядаючи позов ОСОБА_1 по суті заявлених вимог, апеляційний суд встановив, що Рішенням Конституційного суду України від 11 червня 2020 року № 7-р/2020 у справі за конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України статті 375 Кримінального кодексу України, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), статтю 375 Кримінального кодексу України. Стаття 375 Кримінального кодексу України, визнана неконституційною, втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до листа Полтавської обласної прокуратури від 22 лютого 2021 року слідчим Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань у м. Полтаві здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні від 01.12.2020 року, яке було розпочато на виконання ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Полтави від 10.11.2020 року, якою було зобов`язано внести відомості, щодо такого провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У зв`язку з вищезазначеним рішенням Конституційного суду, постановою слідчого відділу СУ ТУ ДБР від 22 грудня 2020 року кримінальне провадження від 01.12.2020 року було закрито на підставі п.4 ч.1 ст. 284 КПК України.

З матеріалів справи також вбачається, що постановою від 14 грудня 2020 року слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань м. Києві закрито кримінальне провадження від 24 вересня 2020 року за ознаками кримінального провадження, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України, у зв`язку із набранням чинності закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.

Згідно зазначеної постанови, відомості про вчинення зазначеного кримінального правопорушення внесені до ЄДРСР на виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 05.06.2020 року за заявою (повідомлення) ОСОБА_1 від 24 лютого 2020 року про вчинення кримінального правопорушення.

Подаючи позов про визнання протиправною бездіяльність Верховної Ради України та стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач посилався на те, що відповідачем не приведено ст. 375 КК України у відповідність з Конституцією України та Рішення КСУ № 7-р/2020 протягом відтермінованого вказаним рішенням строку втрати чинності вказаної норми КК, яке було обов`язкове для відповідача, у зв`язку з чим 12.12.2020 року ст. 375 КК України втратила чинність, а кримінальні провадження, зазначені вище, закрито, внаслідок чого обули порушені його права, як учасника кримінального провадження.

Крім того, позивач вказував, що така неправомірна бездіяльність вплинула на стан його здоров`я, що також є підставою для відшкодування йому моральної шкоди.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В ст. 23 ЦК України закріплено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Між тим суд не вбачає неправомірних дій (або бездіяльності) відповідача , які б могли спричинити моральну шкоду позивачу.

В мотивувальній частині рішення від 11 червня 2020 року № 7-р/2020 КСУ Конституційний суд зазначив, що Верховна Рада України має привести нормативне регулювання, встановлене статтею 375 Кодексу, що визнана неконституційною, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням. Однак, зазначене не було включено у резолютивну частину та рішенням КСУ не зобов`язано відповідача у конкретні терміни прийняти статтю 375 КК Україні у новій редакції.

Між тим, з відповіді Голови Комітету Верховної Ради України Скотаренку Р.А. вбачається, що відповідно до рішення Комітету з питань правоохоронної діяльності проекти законів: про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо відповідальності за постановлення суддею (суддями) упередженого судового рішення (реєстр. № 3500); про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо відповідальності за поставлення суддею (суддями) неправосудного судового рішення судді (реєстр. № 3500-1); про внесення змін до статті Кримінального кодексу України (реєстр. № 3500-2) включені в план роботи Комітету на п`яту сесію Верховної Ради України дев`ятого скликання, з подальшим внесенням їх на п`яту сесію Верховної Ради України дев`ятого скликання, з подальшим внесенням їх на розгляд Верховної Ради України для прийняття парламентом одного з рішень, передбачених ст. 114 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України».

З офіційного сайту Верховної ради України вбачається, що 16 червня 2020 року вказані законопроекти включені до порядку денного. 30 вересня 2020 року було надано Висновки Комітету Верховної Ради України з питань інтеграції України з Європейським Союзом щодо законопроектів, відповідно до яких зазначені законопроекти не відповідають міжнародно-правовим зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та потребують доопрацювання у частині врахування положень рекомендацій Групи держав проти корупції Ради Європи (GRECO), Європейської хартії про закон «Про статус суддів» у частині застосування санкцій до судді, що виніс неправомірне рішення, на підставі пропозиції, рекомендації або згоди колегії або органу, що складається не менше ніж наполовину з обраних суддів.

Рішенням Вищої Ради Правосуддя від 30 червня 2020 року №2014/0/15-20 затверджено консультативний висновок щодо проектів законів України, яким, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 11 червня 2020 року № 7-р/2020 у справі за конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України статті 375 Кримінального кодексу України, Вища рада правосуддя не підтримала законопроекти № 3500, № 3500-1, № 3500-3 та вважала законопроект № 3500-2, яким пропонується виключити статтю 375 з Кримінального кодексу України, таким, що має бути підтриманий.

Постановою Верховної Ради України від 3 вересня 2024 року про порядок денний дванадцятої сесії Верховної Ради України дев`ятого скликання законопроекти були зняті з розгляду, як такі, що не рекомендовані комітетами Верховної Ради України для їх включення до порядку денного дванадцятої сесії.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не вбачає наявності неправомірної бездіяльності Верхової Ради України.

Також, колегією суддів встановлено, що позивач не довів порушення його прав, як учасника кримінального провадження, внаслідок неправомірної бездіяльності держави в особі Верховної Ради України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди.

При цьому слід ураховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач вказував, що 460 000 грн - сума, на яку позивач мав намір заявити цивільний позов у закритих кримінальних провадженнях, а 40 000 грн - розмір шкоди, завданої здоров`ю після отримання постанов про закриття кримінальних проваджень.

На підтвердження наявності моральної шкоди, позивачем надано Довідки, відповідно до яких ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні у сімейного лікаря з 28.01.2021 року по 02.02.2021 року та з 17.03.2021 року по 20.03.2021 року з діагнозом гіпертонічна хвороба І ступеня кризи.

Разом з тим, позивач не надав доказів того, що наявне у нього захворювання та погіршення стану здоров`я були викликані безпосередньо діями відповідача, а також, що ці дії призвели до зміни звичного способу життя, порушення нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя у поєднанні з посиленням тяжкості його страждань.

Намір позивача заявити в кримінальних провадженнях до відшкодування суми по 230 000 грн. в кожному кримінальному провадженні не може розцінюватись судом, як доведеність спричинення позивачу моральних страждань Верховною Радою України, внаслідок не прийняття нової кримінальної норми матеріального права, щодо вчинення кримінального злочину суддями під час ухвалення судових рішень.

Від так, позивачем не надано достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та діями (бездіяльністю) ВРП, а відтак суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для його скасування, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нового судового рішення про відмову в задоволенні позові.

Відповідно до п.11 ст.3 Закону «Про судовий збір» позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, а тому відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 16 травня 2025 року.

Головуючий О. В. Желепа

Судді А. М. Стрижеус

Н.В. Поліщук