КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року місто Київ.

Справа №490/661/23-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7625/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді: Желепи О.В.,

суддів: Соколової В.В., Поливач Л.Д.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року (ухвалено у складі судді Новака Р.В., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення збитків та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ

позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.03.2013 у справі № 1423/19804/12-ц стягнуто з Кредитної спілки «Флагман» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 68626,00 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 02.04.2013; позивачу видано виконавчий лист № 1423/19804/12 від 12.06.2013.

Вказує, що 12.06.2013 звернувся до Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання вказаного виконавчого листа. Так, постановою старшого державного виконавця ЦВ ДВС Миколаївського МУЮ Гаврилюк В.І. від 19.06.2013 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2.

Проте, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.03.2013 не виконувалось належним чином протягом тривалого часу, а саме протягом чотирьох років (з 19.06.2013 по 29.07.2017).

Постановою головного державного виконавця ЦВ ДВС м. Миколаєва Юдіної І.М. від 29.09.2017 ВП № НОМЕР_1 вказаний виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання.

На вказану постанову 29.11.2017 позивачем подано скаргу до Центрального районного суду м. Миколаєва, яка отримана судом 01.12.2017, однак скарга тривалий час не розглядалась (з 04.12.2017 по 08.07.2020), у зв`язку з чим суддю цього суду ОСОБА_2 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за скаргою позивача (рішення Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 25.11.2020 № 3242/ЗДП/15-20).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.07.2020 у справі № 1423/19804/2012 скаргу позивача задоволено: визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця ЦВ ДВС м. Миколаєва під час здійснення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 1423/19804/2012, виданого 12.06.2018 року Центральним районним судом м. Миколаєва, за період з 19.06.2013 року по 29.09.2017 року; постанову головного державного виконавця ЦВ ДВС м. Миколаєва Юдіної І.М. від 29.09.2017 скасовано та зобов`язано державного виконавця відновити вказане виконавче провадження. Однак, ухвала Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.07.2020 була зареєстрована в Єдиному державному реєстрі судових рішень лише 14.08.2020 року та оприлюднена 17.08.2020, що вважає грубим порушенням Закону України «Про доступ до судових рішень».

Таким чином, вважає, що з вини судді Чулуп О.С. на час подання позивачем цього позову до суду виконавче провадження № НОМЕР_1 не відновлено, стягнення за ним не проводиться. Оригінал виконавчого листа № 1423/19804/2012, виданого 12.06.2018 у Центральним районним судом м. Миколаєва, знаходиться у позивача, стягнення за ним не проводиться протягом дев`яти з половиною років, оскільки позивач не може виконати вимоги ч. 2 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», не отримавши постанову відділу державної виконавчої служби. Отже, суд самоусунувся від здійснення контролю за виконанням судового рішення.

Зазначеним позивачу завдано матеріального збитку в розмірі нестягнутої на його користь суми - 68626,00 грн. за рішенням суду від 21.03.2013, а також моральної шкоди, яку позивач оцінює в 118071,00 грн., що полягає у хвилюванні у зв`язку з безрезультатним приїздом в м. Миколаїв з м. Южноукраїнська, порушенні сну, підвищенні тиску, дратівливості. Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст. 56 Конституції України, ст.ст. 22, 23, 170, 1174 ЦК України позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Держави Україна під час розгляду Центральним районним судом м. Миколаєва скарги позивача на постанову ЦВ ДВС м. Миколаєва від 29.09.2017 ВП № НОМЕР_1 «Про повернення виконавчого документа стягувачу» та на бездіяльність ЦВ ДВС м. Миколаєва під час виконання виконавчого листа № 1423/19804/12, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 12.06.2013; стягнути з Державного бюджету України на користь позивача грошові кошти в розмірі 186697,20 грн., в тому числі: компенсацію матеріального збитку в розмірі не стягнутої на користь позивача суми за рішенням суду - 68626,20 грн.; компенсацію моральної шкоди в розмірі 118071,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 31 січня 2025 року, згідно поштової відмітки, подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач вірно звернувся з позовною заявою до держави Україна у зв`язку з бездіяльністю судді Чулуп О.С. під час розгляду Скарги ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Центрального Відділу ДВС у м. Миколаєві, оскілки це узгоджується з висновками Верховного Суду та ЄСПЛ.

Вказує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права шляхом розгляду справи поза розумним строком - протягом дев`яти місяців.

Зазначає, що Держава Україна в особі Міністерства юстиції України є належним відповідачем, оскільки суддя та суд не можуть бути відповідачами або іншими учасниками цивільної справи.

Звертає увагу, що скарга у справі № 1423/19804/2012 Центральним районним судом м. Миколаєва розглядалась біля трьох років, що є перевищенням строків, передбаченим законодавством. Зазначає, що така протиправна бездіяльність була визнана рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 25.11.2020 року, а суддю було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а згідно з практики ЄСПЛ, надмірно тривале провадження є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Вважає, що висновки Верховного Суду, на які посилався суд першої інстанції, не можуть бути застосованими до даної справи, оскільки спори в них не є тотожними.

Зазначає, що у позові позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти в рахунок компенсації матеріального збитку, а не борг, який належить стягнути з боржника.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження в даній справі.

7 квітня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов Відзив відповідача, яким просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення, без змін.

Відповідач вважає, що оскаржуване рішення обґрунтоване, судом встановлено та проаналізовано усі необхідні обставини, суд дійшов до вірних висновків.

Вказує, що МЮУ не є тим державним органом, який наділений повноваженнями та компетенцією представляти інтереси Держави Україна в даній категорії справ, оскільки є органом, до компетенції якого не віднесені питання, пов`язані з урегулюванням діяльності судової системи України.

В судовому засіданні представник відповідача - Євглевська О.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою на рекомендованому повідомленні, причину неявки суду не повідомив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.03.2013 у справі № 1423/19804/12-ц стягнуто з Кредитної спілки «Флагман» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 68626,00 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 02.04.2013. ОСОБА_1 видано виконавчий лист № 1423/19804/12 від 12.06.2013. З матеріалів справи вбачається, що 12.06.2013 ОСОБА_1 звернувся до Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання вказаного виконавчого листа. Постановою старшого державного виконавця ЦВ ДВС Миколаївського МУЮ Гаврилюк В.І. від 19.06.2013 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2.

Проте, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.03.2013 не виконувалось протягом тривалого часу, а саме протягом чотирьох років (з 19.06.2013 по 29.07.2017).

Постановою головного державного виконавця ЦВ ДВС м. Миколаєва Юдіної І.М. від 29.09.2017 ВП № НОМЕР_1 вказаний виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання.

На вказану постанову 29.11.2017 ОСОБА_1 подано скаргу до Центрального районного суду м. Миколаєва, яка отримана судом 01.12.2017, однак скарга тривалий час не розглядалась (з 04.12.2017 по 08.07.2020). У зв`язку з чим суддю цього суду ОСОБА_2 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за скаргою позивача (рішення Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 25.11.2020 № 3242/ЗДП/15-20).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.07.2020 у справі № 1423/19804/2012 скаргу позивача задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця ЦВ ДВС м. Миколаєва під час здійснення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 1423/19804/2012, виданого 12.06.2018 Центральним районним судом м. Миколаєва, за період з 19.06.2013 року по 29.09.2017.

Постанову головного державного виконавця ЦВ ДВС м. Миколаєва Юдіної І.М. від 29.09.2017 скасовано та зобов`язано державного виконавця відновити вказане виконавче провадження.

Однак, як повідомляє ОСОБА_1 , ухвала Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.07.2020 була зареєстрована в Єдиному державному реєстрі судових рішень лише 14.08.2020 року та оприлюднена 17.08.2020, що вважає грубим порушенням Закону України «Про доступ до судових рішень». Внаслідок зазначеного, за цей час виконавче провадження відновлено не було та стягнення по ньому не проводилось, за думкою ОСОБА_1 , з вини судді Чулуп О.С.

На підставі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

Згідно зі статтею 131 Конституції України, в Україні діє Вища рада правосуддя, яка, зокрема, розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора.

На підставі статей 6, 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Відповідно до статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені у статті 23 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Також, Держава Україна, ратифікувавши Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, гарантувала кожному право на справедливий суд, складовим елементом якого є право на розгляд справи у розумні строки.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, встановлення порушення на національному рівні розумних строків розгляду справи може бути підставою для присудження особі моральної компенсації за рахунок держави.

Порушення розумності тривалості судового розгляду Європейський суд з прав людини оцінює в світлі обставин справи з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливість предмета спору для заявника (пункт 22 рішення у справі «Літвінюк проти України» від 01.03.2018 року, заява № 55109/08).

Прийняття державою зобов`язань з дотримання права на розгляд справи у розумні строки, означає те, що держава повинна враховувати відповідну практику Європейського суду з прав людини, реагувати на випадки порушення таких зобов`язань, і намагатись виправити ситуацію, зокрема, і шляхом надання особі компенсації у разі завдання моральної шкоди.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи`Федіна проти України`від 02 вересня 2010 року,"Смірнова проти України`від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).

Оцінюючи правову та фактичну складність справи, слід враховувати, зокрема, наявність обставин, що утруднюють розгляд справи; кількість співпозивачів, співвідповідачів та інших учасників процесу; необхідність проведення експертиз та їх складність; необхідність допиту значної кількості свідків; участь у справі іноземного елемента та необхідність з`ясування і застосування норм іноземного права, тощо.

Оцінюючи характер процесу та його значення для заявника, слід враховувати важливість предмета розгляду та ступінь ризику для заявника, наприклад, якщо йдеться про справи, що потребують оперативного прийняття рішення; трудові справи; справи, що пов`язані зі станом здоров`я заявника; справи щодо опіки над дітьми тощо.

Тобто, розумність строків розгляду справи є оціночним поняттям відносно кожної конкретної справи, та така оцінка відбувається на основі багатьох критеріїв у їх сукупності.

У справі №1423/19804/2012 стягувач звернувся до суду із скаргою, в якій просив суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Центрального Відділу ДВС м.Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області під час здійснення виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 по примусовому виконанню виконавчого листа у справі №1423/19804/2012 виданого 12.06.2013 р. Центральним районним судом м. Миколаєва в період з 19.06.2013р. по 29.09.2017 р. , скасувати постанову від 29.09.2017р. державного виконавця Центрального Відділу ДВС м.Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області про повернення виконавчого документа стягувачу, та зобов`язати державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відновити виконавче провадження з примусовому виконанню виконавчого листа у справі №1423/19804/2012 виданого 12.06.2013р. Центральним районним судом м. Миколаєва посилаючись на те, що державним виконавцем не вжито усіх заходів щодо примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

До суду вказана скарга надійшла 1 грудня 2017 року, відповідно до рекомендованого повідомлення (том 1, а.с. 24)

25 листопада 2020 року Третьою дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя ухвалено рішення № 3242/3дп/15-20, яким притягнуто до дисциплінарної відповідальності суддю Центрального районного суду міста Миколаєва ОСОБА_2 та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення його з посади судді.

Вказане рішення ухвалене у об`єднаній дисциплінарній справі за дисциплінарною скаргою, зокрема, ОСОБА_1 на дії судді під час розгляду справи № 1423/19804/2012.

У мотивувальній частині зазначено, що відповідно до частини першої статті 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Водночас, як вбачається з матеріалів дисциплінарного провадження, справа № 1423/19804/2012 перебувала в провадженні судді Чулупа О.С. 947 днів, що більше ніж в 90 раз перевищує встановлений законом строк.

При цьому перше судове засідання у справі призначено через 204 дні, наступні - з інтервалами 121, 132, 139, 60 та 105 днів, які є очевидно неспівмірними із граничним строком розгляду справи, встановленим законом. Двічі судові засідання не відбулись у зв`язку із зайнятістю судді в інших процесах (2 серпня та 1 жовтня 2019 року), двічі - у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді (25 жовтня 2018 року, 14 січня 2020 року), одне засідання - у зв`язку з перебуванням судді у відрядженні (6 березня 2019 року), одне судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою учасників процесу (25 жовтня 2018 року).

Третя Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя за результатами розгляду справи встановила, що внаслідок грубої недбалості суддею Чулупом О.С. допущені проступки, що є підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а саме у справі № 1423/19804/2012 за скаргою ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність державного виконавця суддею Чулупом О.С. допущено значне порушення встановленого статтею 450 ЦПК України строку розгляду справи, призначено судові засідання з інтервалами, очевидно неспівмірними з граничним строком розгляду справи, встановленим законом, що свідчить про невжиття суддею Чулупом О.С. заходів щодо розгляду вказаної справи протягом строку, встановленого законом.

Встановлені обставини свідчать про наявність у діях судді ОСОБА_2 під час розгляду справи № 1423/19804/2012 дисциплінарного проступку, визначеного пунктом 2 частини першої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що є підставою для дисциплінарної відповідальності судді (невжиття суддею заходів щодо розгляду справи протягом строку, встановленого законом).

Отже, рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя встановлено порушення суддею Чулупом О.С. розумних строків під час розгляду справи № 1423/19804/2012.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови). Це: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди.

Законодавством не передбачена презумпція наявності моральної шкоди. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. А така презумпція має визначатися лише законом. Тому діє ст. 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування.

Право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованій у справі №750/1591/18-ц від 03.07.2019, надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203-204, та рішення у справі «Вассерман проти росії», заява №21071/05, пункт 50).

З огляду на однозначно встановлення порушення розумності строків розгляду скарги № 1423/19804/2012, що була націлена на захист прав ОСОБА_1 , порушених під час довготривалого виконання рішення, що має значення для позивача, враховуючи, що під час розгляду даної скарги виконавчі органи не виконували рішення від 21 березня 2013 року про стягнення заборгованості, апеляційний суд приходить до висновку про спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц зазначено, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 461/1687/19, від 18 травня 2022 року у справі № 522/2493/18.

Апеляційним судом в межах розгляду даної справи встановлено, що з 2013 року позивач неодноразово подавав виконавчий лист, яким присуджена йому сума до стягнення з Кредитної спілки «Флагман» на виконання і такий повертався без виконання через відсутність у боржника майна за рахунок якого можливо виконати рішення. (обставина встановлена через автоматизовану систему виконавчих проваджень)

Після чого з розумною періодичністю позивач подавав повторно виконавчий лист до виконання з метою повторного вчинення виконавцями дій для розшуку майна боржника та виконання рішення суду.

Разом з тим, за вище встановлених обставин, позивач з кінця 2017 року до літа 2020 року змушений був доводити перед судом, що повертаючи виконавчий лист в кінці 2017 року , виконавець не вчинив всіх необхідних дій для розшуку майна боржника і скарга позивача була задоволена лише в 2020 році. Така тривалість розгляду скарги та неможливість отримати захист свого порушеного права і спричинила позивачу моральні страждання.

З урахуванням характеру й глибини заподіяних ОСОБА_1 моральних страждань, а також засад розумності та справедливості, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову про відшкодування моральної шкоди та стягнення на користь позивача 3 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої надмірною тривалістю розгляду скарги на бездіяльність виконавця, щодо виконання рішення суду.

З огляду на те, що позивачем не доведено, що погіршився стан його здоров`я саме через тривалий розгляд його скарги, колегія суддів встановила недоведеність позивачем факту спричинення йому моральної шкоди в розмірі відшкодування, заявленому позивачем - 118071,00 грн.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 моральна шкода підлягає стягненню з Державного бюджету України.

Стосовно компенсації матеріального збитку колегія суддів зазначає наступне.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути завдані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір, та прямий причинний зв`язок між збитками та неправомірною поведінкою органу державної влади.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що тривалий розгляд його скарги призвів до невиконання судового рішення, а тому він має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі суми боргу за виконавчим листом.

Проте, за обставинами даної справи чітко встановлено, що рішення суду не виконується з 2013 року, через відсутність у боржника майна за рахунок, якого воно може бути виконано. Тому за не доведеності позивачем, наявності у боржника майна в період з 2017 року до моменту розгляду його скарги, суд не може констатувати прямий причинний зв`язок між встановленою бездіяльністю судді, порушенням строків розгляду скарги та неможливістю в подальшому саме через такі дії виконати рішення суду, тобто за недоведеності прямого причинного зв`язку між неправомірною поведінкою органів державної влади та можливістю отримати виконання рішення, якби така поведінка не була допущена, свідчить про те, що відсутній склад цивільного правопорушення, та наявності підстав для покладення на державу обов`язку сплатити суму боргу стягнуту невиконаним рішенням суду.

За встановлених обставин в даній справі у боржника залишається обов`язок виконати рішення суду, який не може бути перекладений на державу, за недоведеності прямого причинного зв`язку між неправомірними діями та майновою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, за встановлених обставин, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18).

Доказів, які б давали підстави вважати, що у зв`язку з довготривалим розглядом скарги, стало неможливим стягнення заборгованості, позивачем суду не надано.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про відшкодування майнової шкоди в порядку статей 1173, 1174 ЦК України.

Посилання скаржника, що висновки Верховного Суд, на які посилався суд першої інстанції, не повинні застосовуватись до зазначеної справи, оскільки в них позовні вимоги стосувались бездіяльності державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, є безпідставними, адже, як вказано вище, шкода, заподіяна безпідставно тривалим провадженням відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

А відтак, суд першої інстанції вірно послався на висновки Верховного Суду, які розглядали обставини та підстави для компенсації майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України та дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині компенсації матеріального збитку.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК Українивизначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд не повно встановив обставини, які мають значення для вирішення справи, не застосував всі норми матеріального права та дійшов помилкового висновку, що позивачу не спричинено моральні страждання, внаслідок тривалого розгляду його скарги на бездіяльність державного виконавця.

Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування майнової шкоди суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України таке рішення залишається без змін, а скарга без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення, яким:

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 23 травня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді В.В. Соколова

Л.Д. Поливач