Справа № 464/2009/24 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/645/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Засєдко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2025 року в складі судді Бойко О.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про зобов`язання укласти публічний договір та вчинити дії, -

встановив:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ЛМКП «Львівводоканал» про зобов`язання укласти публічний договір та вчинити дії, просив зобов`язати відповідача виконати вимоги ч. 4 ст. 633 Цивільного кодексу України та відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» укласти з ним публічний договір, на підставі якого здійснювати водопостачання за адресою АДРЕСА_1 та розраховувати вартість наданих послуг згідно показників лічильника.

Вимоги обґрунтовує тим, що у порядку норм ст. 4, ч. 1 ст. 17, ст. 18, ч. 3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимог Закону України «Про житлово - комунальні послуги» і п.1, п.3 ч.2 ст. 16, ч. 1, ч. 4 ст. 633 Цивільного кодексу України звертається про визнання його права, як побутового споживача ОСОБА_1 , на законне укладання публічного договору із ЛМКП «Львівводоканал» та припинення дії, яка порушує це право споживання води відповідно публічного договору споживання води за показниками встановленого лічильника води та оплати саме за показниками лічильника води, а також оплати ще за водовідведення по АДРЕСА_1 , оскільки неможливо розуміти та сплачувати кошти за неіснуючі послуги, що суперечить вимогам Законам України «Про захист прав споживачів» та ст.26 Закону України «Про житлово - комунальні послуги».

Зазначив, що по АДРЕСА_1 колись проживала велика сім?я, був встановлений лічильник води, а оплату за показниками лічильника води здійснював саме він ОСОБА_2 , але невідомо чому і для чого ЛМКП «Львівводоканал» розірвав діючий договір, оплату за воду передали до ЖЕКу - ЛКП «Новий Львів», а з 2017 року знову до «Львівводоканалу». Однак, відбулись зміни по АДРЕСА_1 щодо кількості споживачів води та у показниках лічильника води, що неправильно визначають у ЛМКП «Львівводоканал», а також діють незрозумілі вимоги сплати коштів при відсутності законно укладеного Договору відповідно норм ст.26 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» і ст.2, ст. 10, ст.15, ст. 17, ст.18, ст.19, ст.20, ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» в розрахунку, що оплата цих незаконних вимог буде вважатись, як ніби то вже такий був укладений договір.

Враховуючи наведене, жодного разу коштів не сплачував та хотів, щоб реально діяли Закони України, щоб справедливо укладався публічний договір та щоб споживач ОСОБА_3 оплачував за реально надану і одержану воду, але ніяких інших послуг ніколи не отримував, а проживає в квартирі по АДРЕСА_1 один, споживаючи дуже мало води (біля 1 - го куб. м води на місяць) і не розуміє вимог про сплату великих коштів, які не законно вимагає «Львівводоканал», що діє всупереч норм ст.2, ст.10, ст. 15, ст. 17, ст. 18, ст. 19, ст. 20, ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначає, що йому надсилають оманні квитанції із незрозумілими вимогами сплати за неіснуючі послуги централізованого водопостачання і водовідведення на суму 5161 грн., але за одержання води тільки 950 грн і ще погрожують припиненням водопостачання. У зв`язку з цим просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про зобов`язання укласти публічний договір та вчинити дії відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним, ухваленим під впливом інтересів ЛМКП «Львіводоканал».

Вважає, що розгляд двох позовних вимог із дослідженням усіх фактичних обставин потребує правил загального позовного провадження, із підготовчим провадженням, однак суд призначає спрощене позовне провадження із позбавленням його права на з`ясування, які ще потрібні докази на підтвердження тривалого порушення його прав діями ЛМКП «Львіводоканал».

На думку апелянта, замість укладення і виконання законного договору, ЛМКП «Львіводоканал» вимагає від суду діяти судовими наказами.

Вважає, що відповідач зловживає монопольним становищем та процесуальними правами.

Стверджує, що суд взяв до уваги лише пояснення представника відповідача, зокрема, щодо наявності договору приєднання до послуг ЛМКП «Львіводоканал».

Звертає увагу, що самостійно проживає у двохквартирному будинку на АДРЕСА_2 , який 31.08.2016 був знятий з балансу ЛКП «Житловик-С» і ніяких договірних відносин з цим підприємством не існує, при цьому такий факт передбачає окрему індивідуальну модель договірних відносин.

Зазначає, що споживач має право вимагати від виконавця повну і достовірну інформацію щодо коштів за неіснуючі послуги.

Вважає, що висновки суду суперечать постанові КМУ № 85 від 02.02.2022, ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та ЗУ «Про захист прав споживачів».

Крім цього, не погоджується з тим, що повинен отримувати інформацію виключно з інтернету та укладати договори через інтернет.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2025 року та визнати його право споживача води на ознайомлення із діючими нормами Типового договору та укладення законних договірних відносин такої моделі організації договірних відносин, як одержання індивідуальної форми договору.

14.03.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача Засєдко М.В. на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на обставини спірних правовідносин, норми процесуального та матеріального закону, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_4 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі виникли правовіддносини у сфері житлово-комунальних послуг, як між надавачем та споживачем таких послуг.

Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання (додаток до договору), сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуг.

Договір розміщено на офіційному вебсайті ЛМКП "Львівводоканал" (виконавця Послуг централізованого водопостачання тa централізованого водовідведення) https: //lvivvodokanal.com.ua у вільному доступі.

Як встановлено судом, послуги з водопостачання та водовідведення у квартиру позивача надаються, оскільки згідно акту №1008021 від 16.05.2024 прилад обліку, встановлений у квартирі, належно обліковує водопостачання та водовідведення, на підставі встановлених вказаним актом показників здійснено корегування позивачу плати за надані послуги шляхом їх зменшення, відтак, позивач, який фактично користується послугами, і не вчинив дій щодо відключення (відмови) від централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, вважається таким, що ознайомлений, погоджується та приєднується до умов договору, тому будь які правові підстави для зобов`язання відповідача до укладення із позивачем договору на інших умовах, аніж визначені для інших споживачів, відсутні.

Крім цього, позивачем не надано належних та допустимих докази щодо неправильності чи незаконності нарахування ЛМКП «Львівводоканал» плати за водопостачання чи водовідведення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

У статті 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Власність зобов`язує (ч. 4 ст. 319 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , також у вказаній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою №1 від 27.04.2024. Вказана квартира під`єднана до водопровідної та каналізаційної мережі, обладнана приладом обліку № НОМЕР_1 , на ім`я позивача відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 , що підтверджується актом №1008021 від 16.05.2024 (а.с. 140).

З цієї ж довідки слідує, що квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 108,8 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 21.07.1998 належить на праві власності зазначеним вище особам.

Звертаючись до суду із вимогами ОСОБА_1 просить про зобов`язання відповідача укласти з ним публічний договір, на підставі якого здійснювати водопостачання за адресою АДРЕСА_1 та розраховувати вартість наданих послуг згідно показників лічильника.

З врахуванням зазначеного, а також принципу диспозитивності цивільного судочинства, колегія суддів, виходячи із повноважень апеляційного суду, які чітко визначені ст. 374 ЦПК України, не може перевіряти законність оскаржуваного рішення в межах вимог, які визначені ОСОБА_1 у прохальній частині апеляційної скарги, а саме визнати його право споживача води на ознайомлення із діючими нормами Типового договору та укладення законних договірних відносин такої моделі організації договірних відносин, як одержання індивідуальної форми договору, тому здійснює перевірку оскаржуваного рішення в межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямовані, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, законодавець установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що правовідносини, що виникли між сторонами у справі - це правовідносини між виконавцем послуг та споживачем таких послуг, оскільки сам ОСОБА_1 покликається на необхідність визнання його права споживача послуг водопостачання.

Так, спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг є ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

Зокрема, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно із статтею 6 Закону Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).

Перелік житлово-комунальних послуг визначений статтею 5 цього ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

До житлово-комунальних послуг належать, зокрема житлові послуги - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

Індивідуальний споживач, зокрема зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (ч. 2 ст. 7 Закону).

Схожі за змістом норми містились і у ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 24.06.2004 року з подальшими змінами), який втратив чинність 01.05.2019, на підставі ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII в редакції від 02.04.2020, який чинний на даний час.

Колегія суддів виходить з того, що споживачі зобов`язані оплачувати житлово комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, при цьому відсутність договору про надання житлово - комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, що відповідає правому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц.

Зазначений підхід у відповідних правовідносинах та праворозуміння послідовно підтримане касаційною інстанцією впродовж тривалого часу, відтак є обов`язковим до врахування судами нижчих інстанцій.

У статті 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

В свою чергу, будь які докази на підтвердження того, що позивач не отримував послуг від ЛМКП «Львівводоканал» чи отримував такі неналежної якості, у матеріалах справи відсутні.

При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносини) договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної та гарячої води, послуг з водовідведення, що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Отже, за змістом даних норм, відповідь особи про прийняття пропозиції укласти договір - акцепт повинен бути повним і беззастережним. В такому випадку особа, яка зробила пропозицію укласти договір (оферту), у разі беззастережного акцепту цієї пропозиції його адресатом, автоматично стає стороною в договірному зобов`язанні.

За загальним правилом мовчання не є акцептом, якщо інше не випливає із закону, звичаю ділового обороту або з колишніх ділових відносин сторін. Мовчання можна вважати акцептом лише тоді, коли це прямо передбачено договором або законом.

Так, згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму вчинення правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

В свою чергу, за ч. 3 ст. 205 ЦК України мовчання, як форма вираження волі сторони до вчинення правочину, може мати місце у випадках, встановлених договором або законом.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» покладає на споживача обов`язок укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п.п. 1 і 5 ч. 3 ст. 20 Закону).

Наведені приписи закону свідчать про обов`язковість договору про надання житлово-комунальних послуг для споживача та неможливість останнього відмовитись від укладання договору, а сам договір є укладеним з моменту, коли споживач акцептував пропозицію офертанта повністю та без застережень або у вигляді конклюдентних дій прийняв оферту, або за умови передбачення такого у договорі або законі не висловив заперечень проти договору у формі мовчання.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.11.2019 у справі №646/834/17, де скасовуючи судові рішення про відмову у стягненні боргу за надані комунальні послуги та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, Верховний Суд зазначив, що надавач послуг опублікував в газеті у якості пропозиції (оферти) для підписання споживачами публічний договір про надання комунальних послуг, а тому з огляду на те, що відповідач протягом місяця з дня публікації не направив свою письмову відмову укласти договір, то він вважається таким, що прийняв пропозицію позивача про укладення договору. При цьому Верховний Суд керувався тим, що на фізичних осіб покладено законодавчий обов`язок укласти договір та вносити плату за користування послугами, а тому у випадку відсутності прийняття оферти шляхом погодження на укладання договору про надання послуг або конклюдентних дій, які свідчать про прийняття пропозиції, таке прийняття може бути також у вигляді мовчання.

Колегія суддів погоджується з тим, що відповідно до положень ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», Постанови Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 690 (зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2022 № 85), статей 633 та 634 Цивільного Кодексу України Львівське міське комунальне підприємство "Львівводоканал" розмістило публічну пропозицію (оферту) про укладення публічного індивідуального договору приєднання про надання послуг з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення (далі - Договір) для споживачів - власників (співвласників, користувачів) житлових та нежитлових приміщень в житловому будинку (багатоквартирному або індивідуальному), інших об?єктів нерухомого майна або водопостачання та/або водовідведення в житловому будинку, приєднаних до внутрішньобудинкових мереж, які отримують послуги для задоволення власних потреб, а також для забезпечення господарських, технологічних (власних) потреб багатоквартирного будинку в цілому.

Зокрема, договір розміщено на офіційному вебсайті ЛМКП "Львівводоканал" (виконавця Послуг централізованого водопостачання тa централізованого водовідведення) https://lvivvodokanal.com.ua у вільному доступі.

Договір вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з моменту його розміщення на офіційному вебсайті ЛМКП "Львівводоканал" власники/співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з ЛМКП "Львівводоканал".

Судом встановлено, що послуги з водопостачання та водовідведення у квартиру позивача надаються, оскільки згідно акту №1008021 від 16.05.2024, прилад обліку встановлений у квартирі належно обліковує водопостачання та водовідведення, на підставі встановлених вказаним актом показників здійснено корегування позивачу плати за надані послуги шляхом їх зменшення, відтак, позивач, який фактично користується послугами, і не вчинив дій щодо відключення (відмови) від централізованого водопостачання централізованого водовідведення, вважається таким, що ознайомлений, погоджується та приєднався до умов договору.

Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що правові підстави для задоволення позову та зобов`язання відповідача до укладення із позивачем договору, відсутні.

Поряд з цим, слідуючи позиції позивача ОСОБА_1 послуги з водопостачання та водовідведення, які йому надавались впродовж відповідного часу, мають бути безкоштовними, оскільки не надаючи жодних доказів факту отримання відповідних послуг від іншого виконавця, відмінного від відповідача, чи невикористання таких в принципі, позивач вважає заборгованість неправомірною.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг.

Згідно із ч. 4 ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» за результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком).

Відповідно до ч. 6 ст. 27 вказаного Закону у разі неприбуття виконавця комунальної послуги або управителя (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) в установлений строк або необґрунтованої відмови підписати акт-претензію такий акт підписується споживачем, а також не менш як двома споживачами відповідної послуги, які проживають (розташовані) в сусідніх будівлях ( у приміщеннях - якщо послуга надається у багатоквартирному будинку), і надсилається виконавцю комунальної послуги або управителю (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) рекомендованим листом. Таким чином, споживач може уникнути заборгованості у разі ненадання, надання в не повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг.

Разом з цим, і такі акти-претензії у матеріалах справи відсутні.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що у порушення вимог процесуального закону, суд першої інстанції розглянув спір за правилами спрощеного позовного провадження із позбавленням його права на з`ясування, які потрібні докази на підтвердження тривалого порушення його прав діями ЛМКП «Львіводоканал», колегія суддів звертає увагу на те, що спір у даній справі не належить до такого, який підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, тому розгляд такого за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, не може вважатися процесуальним порушенням, при цьому, обсяг та подання конкретних доказів є процесуальним обов`язком сторони, який виконується з дотриманням принципу змагальності сторін у спорі.

Зважаючи на те, що предметом даного спору не є питання стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, а лише немайнова вимога про зобов`язання відповідача укласти публічний договір, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, які стосуються незаконних, на думку позивача, судових наказів про стягнення коштів за надані послуги у відповідний період.

Таким чином, судова колегія вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 14 травня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк