ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року

м. Харків

справа № 636/6461/23

провадження № 22-ц/818/912/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Тичкова О.Ю.,

суддів колегії Маміна О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 17 червня 2024 року у складі судді Гніздилова Ю.М.,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить суд визнати боргову розписку від 28.10.2015 року укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в простій письмовій формі такою, що припинена, у зв`язку з фактичним виконанням ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) від 09.12.2020 року, укладений в простій письмовій формі між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в 2015 році ОСОБА_4 (чоловік ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і ОСОБА_1 (дружина ОСОБА_4 ) знадобились кошти у розмірі 3500 доларів США на операцію близької людини, однак особистих заощаджень у родини не було, тому вони були змушені взяти ці кошти у борг. Тому 28.10.2015р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_1 укладено договір позики в простій письмовій формі. Згідно умов Договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_4 і ОСОБА_1 солідарно прийняли грошову суму у розмірі 98 298 гривень, що в еквіваленті складало 4300 доларів США зі строком повного погашення не пізніше 28.10.2016 року. З метою забезпечення зобов`язання було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. за реєстровим № 4534, предметом якого виступила трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка належала по ОСОБА_5 .

В той же день, на вимогу ОСОБА_3 , під впливом омани, відповідачем ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_4 були складені дві окремі розписки від 28.10.2015 про отримання нібито по 3500 доларів США кожним. Проте, реально позивач та її чоловік отримали разом 3500 доларів США на двоху межах договору позики від 28.10.2015. Але цей договір було складено на 4300 доларів США, з яких 800 доларів США зі слів ОСОБА_3 були утримані на відсотки і послуги з оновлення документів на квартиру, що були передані ОСОБА_3 . Після укладання вказаних договорів ОСОБА_4 і ОСОБА_1 добросовісно виконували умови договору позики, проте ОСОБА_6 почав ухилятися від прийняття виконання. Таку поведінку кредитора ОСОБА_4 і ОСОБА_1 почали сприймати як штучне створення умов для втрати ними житла і 22.02.2016 вони звернулись до приватного нотаріуса Харківського нотаріального округу Лавінди Н.О. із заявою на виконання обов`язку перед кредитором і іпотекодержателем та внесли на депозит нотаріуса грошові кошти в сумі 98 298 грн, що еквівалентно 4300 доларів США. 23.03.2016 ОСОБА_3 отримав зазначені гроші з депозиту нотаріуса. Отже, ОСОБА_1 та її чоловіком повністю виконанні умови договору позики.

Враховуючі противоправні дії ОСОБА_3 , в 2016 році ОСОБА_4 і ОСОБА_1 звернулись до суду з позовом про визнання прострочення кредитора, про визнання договору позики в частині недійсним, визнання договору позики таким, що виконаний належним чином і в повному обсязі, про розірвання договору іпотеки, про витребування правовстановлюючих документів на квартиру з чужого незаконного володіння.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.09.2017, зміненим постановою апеляційного суду Харківської області від 28.03.2018 у справі № 644/4885/16-ц позовні вимоги ОСОБА_4 і ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано договори позики та іпотеки від 28.10.2015 припиненими, у зв`язку із повним та належним виконанням боргового зобов`язання. Скасовано заборону, накладену на предмет іпотеки та витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_1 правовстановлюючі документи на квартиру. В частині вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання прострочення кредитора та визнання недійсними п.п. 4, 4.1., 4.2., 7, 11, 12, 16 договору позики від 28.10.2015 відмовлено. Під час розгляду справи № 644/4885/16-ц, у якості свідка був допитаний позивач ОСОБА_4 , який підтвердив що укладаючи договір реально отримав на руки кошти в сумі 3500 доларів США на двох, а договір позики склали на 4300 доларів США, 800 доларів США зі слів ОСОБА_3 це були відсотки і послуги оновлення документів на квартиру. В розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлені вищенаведені обставини, не підлягають доведенню у цій справі.

На цьому противоправні дії ОСОБА_3 не закінчились, оскільки знаючи про наявність вищенаведеного судового рішення, яке набуло законної сили, і повного погашення заборгованості за Договором позики від 28.10.2015, 09.12.2020 між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було укладєно договір відступлення права вимоги (цесії) про відступлення права вимоги за борговою розпискою від 28.10.2015, складеною ОСОБА_1 , на суму 3500 доларів США. Проте, в розписці від 28.10.2015 не було зазначено про строки повернення цих коштів, бо всі умови повернення коштів зазначались в договорі позики від 28.10.2015, укладеним між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_4 . 09.12.2020 ОСОБА_3 склав вимогу до ОСОБА_1 про повернення коштів, в якій просив боржника у 7?денний строк повернути кошти за розпискою, однак цю вимогу позивачу не відправив. Незважаючи на це, він у той же день 09.12.2020 укладає договір відступлення права вимоги з ОСОБА_2 і тільки на наступний день 10.12.2020 відправляє дані документи позивачу, що підтверджується описом поштового відправлення, які позивач не отримувала.

Пунктом 10 договору відступлення права вимоги визначено, що ОСОБА_3 (цедент) несе відповідальність за достовірність переданих у відповідності до цього договору документів та відповідає перед ОСОБА_2 (цесіонарієм) за недійсність переданого за цим Договором права вимоги. У пункті 4 зазначеного договору сторони домовились, що розрахунок за даним договором проведено ще до підписання цього договору.

Однак, відсутні жодні розрахункові документи на підтвердження виконання зазначених умов договору його сторонами, тобто докази, які б підтверджували належність виконання цесіонарієм своїх зобов`язань за договором.

Договір відступлення права вимоги від 09.12.2020 є фіктивним тому що, за результатами розгляду цивільної справи № 644/4885/16-ц встановлено, що зобов`язання за Договором позики і борговою розпискою від 28.10.2015 виконані у повному обсязі.

Однак, 27.01.2021р. ОСОБА_2 звернувся з цивільним позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за цією борговою розпискою (цивільна справа № 636/283/21). Про наявність спору позивач дізналась лише 24.03.2023, коли уклала угоду з адвокатом, від якого подана заява на ознайомлення з матеріалами справи. До цього часу позивач жодного разу не отримувала копію позовної заяви і судові повістки на судове засідання.

Таким чином, оскільки факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг, поданий цивільний позов ОСОБА_2 по справі № 636/283/21 про стягнення заборгованості за розпискою порушує права позивача, ОСОБА_1 з посиланням на висновки викладені у постанові ВС 10.03.2021 по справі № 278/2083/18 просить визнати договір відступлення права вимоги недійсним.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 17 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 позовні вимоги задоволено.

Визнано боргову розписку від 28.10.2015р. укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 простій письмовій формі такою, що припиненою, у зв`язку з фактичним виконанням ОСОБА_1 .

Визнано недійсним Договір відступлення права вимоги (цесії) від 09.12.2020р, укладений в простій письмовій формі між ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 .

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір по 1073,60 грн з кожного окремо.

Рішення обгрунтоване тим, що позивачем надано докази на підтвердження того, що подружжя ОСОБА_7 склали розписки від 28.10.2015 про отримання грошової суми у розмірі 3500 доларів США лише в підтвердження укладеного договору позики і іпотеки від 28.10.2015 , які виконали у повному обсязі, сплативши через депозитний рахунок приватного нотаріуса всю суму грошових коштів кредитору, що підтверджується судовим рішенням у справі № 644/4885/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 перебуває у розшуку, не виконує зазначене судове рішення в частині витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на квартиру та не повертає оригінали боргових розписок. Крім цього, ОСОБА_3 не направляючи вимогу, як то передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України, та не дочекавшись спливу семиденного строку, який було визначено позивачці у вимозі, того ж дня 09.12.2020 року укладає договір про відступлення права вимоги (цесії) з ОСОБА_2 , всупереч п. 4 договору відсутні докази, які б підтверджували належність виконання цесіонарієм своїх зобов`язань за Договором. Таким чином, при укладанні спірного правочину, з боку ОСОБА_3 не було дотримано цих принципів добросовісної поведінки, бо він укладений під впливом обману. Крім того, укладання договору відступлення права вимоги від 09.12.2020 не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг цесіонарію, оскільки зобов`язання за основним договором виконані перед первісним кредитором ОСОБА_3 у повному обсязі, що підтверджується судовим рішенням, яке набуло законної сили.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, порушення судом норм процесуального права просить скасувати заочне рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не повно встановив обставини у справі та отожнив два різних боргових зобов`язання лише на підставі доводів позивача, які не тільки не підтверджені доказами, а і містять внутрішні протиріччя, оскільки боргова розписка позивача від 28.10.2015, яка є предметом цього спору, свідчить про боргове зобовязання позивача на суму 3500 доларів США, а боргове зобовязання позивача по договору позики від 28.10.2015, який у судовому порядку визнано таким, що припинений у зв`язку з його виконанням (справа №644/4885-16-ц), становило 4300 доларів США. Крім того, отримання позивачем двох окремих позик можуть підтвердити свідки. Зазначив, що вимагаючи визнання договору відступлення прав вимоги (цесії), позивачем не обгрунтовано, а судом не перевірено зміст порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача. Апелянт не мав можливості отримувати судові повістки, оскільки вимушено змінив місце фактичного проживання, тому не знав про існування судового спору і був позбавлений можливості брати участь у судовому розгляді і надати відповідні докази.

16.12.2024 представник ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Зазначив, що суд повно та всебічно встановив обставини у справі та ухвалив законне та обгрунтоване рішення. За заявами позивачки та її чоловіки відкрито ряд кримінальних проваджень на підставі протиправних дій ОСОБА_3 , який знаходиться у розшуку. Боргова розписка зобов`язання за якою пзивачка просила визнати припиненим була видана на підтвердження укладення договру позики від 28.10.2015, зобов`язання за яким виконано в повному обсязі. В розписці від 28.10.2025 не було зазначено про строки повернення коштів, бо всі умови повернення коштів зазначались в договорі позики від 28.10.2025. ОСОБА_6 склав вимогу від 09.12.2020 року про повернення коштів, однак цю вимогу боржнику не направив. В матеріалах справи відсутні докази які б підтверджували належність виконання цесіонарієм свої зобовязань за договором та за цим договром передано не існуючий борг.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 28.10.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_1 укладено договір позики в простій письмовій формі

(надалі Договір позики (т. 1 . а.с. 22).

Згідно умов Договору позики ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_4 і ОСОБА_1 солідарно прийняли грошову суму у розмірі 98 298 гривень, що в еквіваленті складало 4300 доларів США зі строком повного погашення не пізніше 28.10.2016 року.

В пункті другому Договору позики зазначено, що позичальник свідчить, що отримав гроші від позикодавця повністю, ще до підписання договору. Грошові кошти, є власністю позикодавця.

Згідно п. 4 Договору позики позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики по одній із фіксованих ставок один раз на місяць: 1,5% у календарний день, за період, за який проценти не були сплачені або 3% на місяць якщо проценти сплачуються достроково.

З метою забезпечення зобов`язання було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. за реєстровим № 4534, предметом якого виступила трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка належала по ОСОБА_4 і ОСОБА_1 (т.1 а.с. 23-24).

28.10.2015 року відповідачем ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_4 були складені дві окремі розписки на підтвердження отримання у борг 3500 доларів США кожним (т. 1 а.с.25 -26).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 19.08.2021р (т. 1 а.с.74)

Рішенням Орджонікідзевського районного суду від 26.09.2017, зміненим постановою апеляційного суду Харківської області від 28.03.2018 у справі №644/4885/16-ц позовні вимоги ОСОБА_4 і ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано Договір позики, укладений 28.10.2015р. між ОСОБА_3 (Позикодавцем) та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (Позичальниками) в простій письмовій формі, - таким що припинений, у зв`язку з його виконанням ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (Позичальниками).

Визнано Договір іпотеки, що укладений 28.10.2015р., між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (Іпотекодавцями) та ОСОБА_3 (Іпотекодержателем) та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округ Лавіндою Н.О., за реєстраційним номером 4534, припиненим, у зв`язку із повним та належним виконанням боргового зобов`язання.

Скасовано заборону, накладену на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., на підставі договору іпотеки, що укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (Іпотекодавцями) та ОСОБА_3 (Іпотекодержателем) від 28.10.2015 року, та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. за реєстраційним номером 4534, та виключено вказане майно з Державного реєстру обтяжень.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_1 правовстановлюючі документи: договір дарування на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою 05.11.2002 року за реєстраційним номером 2-4199.

В частині вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання прострочення кредитора відмовлено та визнано недійсними п.п. 4, 4.1, 4.2., 7, 11, 12, 16 Договору позики від 28.10.2015р. між ОСОБА_3 (Позикодавцем) та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (Позичальниками) у задоволені пзову відмовлено ( т. 1 а.с. 31-35, а.с. 36- 40).

Постановою Верховного Суду від 24.10.2018 рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.09.2017 в не скасованій частині та постанову апеляційного суду Харківської області від 28.03.2018р. залишено без змін (т. 1 а.с. 41-46).

Під час розгляду справи №644/4885/16-ц було допитано ОСОБА_4 у якості свідка, який повідомив, що дуже були потрібні кошти на лікування близької людини і він звернувся до малознайомого ОСОБА_3 . Укладаючи договір реально отримав на руки кошти в сумі 3500 доларів США на двох, а договір позики склали на 4300 доларів США, 800 доларів США зі слів ОСОБА_3 це були відсотки і послуги оновлення документів на квартиру. Він підписав договір, в рахунок погашення отриманих коштів проводив ремонт в квартирі ОСОБА_3 , який його одразу при укладанні угод попередив, що розрахунки проводити з ОСОБА_9 , а потім він приїде та прийме роботу. Він зустрічався з ОСОБА_10 і передавав йому кошти, по 130 доларів, потім вирішив погасити більше, просив скласти нотаріальну розписку. Чотири місяці він намагався зустрітись особисто з ОСОБА_3 , але як йому пояснював ОСОБА_11 , й сам ОСОБА_3 по телефону, він був у Києві, обіцяв коли повернеться все оформить. Потім він отримав лист щодо наявності заборгованості, по телефону його запевнив ОСОБА_3 , що це помилка. Коли приходив до нотаріуса Лавінди Н.О. випадково зустрів ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , де домовились зустрітись у нотаріуса і оплатити всю суму за договором, однак зустріч не відбулась, бо ОСОБА_3 не приїхав на цю зустріч. В подальшому нотаріус відкрила рахунок і внесла кошти в сумі 98298 грн., що еквівалентно 4300 доларів США. Після цього він шукав ОСОБА_3 , мав намір забрати у нього документи на квартиру, але дізнався, що останній в розшуку.

Також, під час розгляду зазначеної справи 26.06.2017 було допитано у якості свідка ОСОБА_10 , якого доставлено в судове засідання із ДУ «Харківський слідчий ізолятор» та який надав суду наступні пояснення, а саме: він з квітня 2016 року знаходиться під вартою у СІЗО. Дійсно складав відповідні розписки та приймав від ОСОБА_4 і ОСОБА_1 кошти за дорученням ОСОБА_3 . Зазначав, що безпосередньо у нього з родиною ОСОБА_7 договорів немає, але саме під час укладання договору позики та договору іпотеки ОСОБА_3 казав в його присутності ОСОБА_7 про необхідність проводити оплату йому, можливо й була довіреність від ОСОБА_3 складена на його ім`я. Копії розписок, які наявні в матеріалах справи дійсно складав він, отримуючи кошти від ОСОБА_7 . Також зазначав, що ОСОБА_3 за адресою по АДРЕСА_2 не проживав, а був лише зареєстрований, квартира перебувала в стані ремонту, там проживати не можливо, знає, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були якісь домовленості щодо проведення позивачем ремонту в рахунок оплати отриманої суми боргу.

09.12.2020 у місті Харків між фізичною особою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ( ОСОБА_12 ) було укладено договір відступлення права вимоги (Цесії), відповідно до якого цедент передає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові, і стає кредитором за борговою розпискою від 28.10.2015 року, яка написана ОСОБА_1 на суму 3500 дол. США, а також права, які забезпечують виконання зобов`язань. (т. 1 а.с.27)

Пунктом 4 Договору сторони домовились, що розрахунок за даним договором проведено ще до підписання цього договору.

Згідно з п. 7 вказаного договору Цедент зобов`язаний повідомити боржника про уступку вимоги протягом двадцяти днів з моменту підписання цього Договору.

Згідно п. 10 Договору відступлення права вимоги визначено, що ОСОБА_3 (цедент) несе відповідальність за достовірність переданих у відповідності до цього договору документів та відповідає перед ОСОБА_2 (цесіонарієм) за недійсність переданого за цим Договором права вимоги.

До позову долучена вимога про повернення коштів за борговою розпискою та повідомлення ОСОБА_3 , адресоване ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , з доказами його поштового відправлення 10.12.2021 з описом вкладеного, за змістом якого останню повідомлено про передачу ним права вимоги за борговою розпискою від 28.10.2015 року на сумму 3500 дол. США (т. 1 а.с. 28-30).

27.01.2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу за борговою розпискою від 28.10.2015 року у розмірі 3500 дол. США з ОСОБА_1 (т.1 а.с. 49-50).

Ухвалою Чугуївсвького міського суду Харківської області від 18.08.2024 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі № 636/6461/23.

Згідно відповіді Слідчого управління ГУНП в Харківській області за вих. № 139аз/119-24/01-2023 від 24.04.2023 встановлено, що в провадженні СВ ВП № 2 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0002481 від 17.09.2014р., які об`єднані з матеріалами кримінального провадження № 0000151 від 08.02.2016р. за ч. 3 ст. 190 КК України, в якому ОСОБА_1 визнана потерпілою і на теперішній час кримінальне провадження знаходиться на стадії досудового розслідування (т.1 а.с. 72).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

При вирішенні спору по суті важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулась із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобтоті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

При цьому на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21).

У справі № 644/4885/16-ц не досліджувалась боргова розписка від 28.10.2015 року, а лише договір позики від 28.10.2025, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_13 і ОСОБА_1 та під час розгляду справи, не було встановлено, що на підтвердження укладення договору позики від 28.10.2015 року ОСОБА_1 складала розписку про отримання грошей від 28.10.2015 року у розмірі 3500 доларів США.

З урахуванням наведеного вище, обставини, встановлені у справі № 644/4885/16-ц є нічим іншим, як оцінкою судами наявних у матеріалах справ доказів щодо належного виконання ОСОБА_13 і ОСОБА_1 умов договору позики від 28.10.2025, а тому вони не мають преюдиційного значення при вирішенні справи, яка переглядається.

Тому суд помилково вважав, що встановлені у справі № 644/4885/16-ц обставини належного виконання подружжям ОСОБА_7 Договору позики є преюдиційними для даної справи та визнав зобов`язання за розпискою ОСОБА_1 припинениними.

Водночас, аналіз змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів свідчить про те, що позивач фактично оспорює договір позики 28.10.2015 року, на підтвердження якого нею видано розписку від 28.10.2025 про отримання у борг 3500 доларів США, оскільки вона посилається на те, що гроші за зазначеною розпискою окремо від Договору позики не отримувала.

Такі заперечення ОСОБА_1 можуть бути підставою для визнання договору позики 28.10.2015 року, на підтвердження якого нею видано розписку від 28.10.2015 недійсним. Проте з зазначеними вимогами ОСОБА_1 у межах дійсної справи до суду не заверталась.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає фактичним обставинам справи та не може бути визнаний таким, що забезпечує ефективний захист порушеного права. Це є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання зобов`язання за розпискою від 28.10.2025 припиненим.

Судова колегія також не погоджується з висновокм суду про нявність підстав для визнання недійсним договру про відступлення вимоги від 09.12.2020 року виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно із частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.03.2021 року у справі № 754/8750/19 зробила висновок про те, що цесія не є окремим самостійним договором. Відступлення права вимоги (цесія) - це сам факт заміни особи в зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору.

Отже, положення ЦК України (зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватись саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія.Зокрема, при оцінці правових наслідків відступлення недійсного права вимоги.

За змістом договору про відступлення права вимоги від 09.12.2020 ОСОБА_3 відступив ОСОБА_2 право вимоги за борговою розпискою від 28.10.2015 року, на суму 3500 доларів США, розрахунок за даними договором проведено ще до його підписання (т. 1 а.с 27).

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини третьої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір про відступлення права вимоги від 09.12.2020 містить ознаки договору купівлі-продажу права вимоги.Тому до цього договору можуть застосовуватись положення законодавства щодо договорів купівлі-продажу.

Особливістю відступлення права на підставі правочину (договору) є те, що такий правочин одночасно: 1) змінює суб`єктний склад зобов`язання на стороні кредитора; 2) як договір купівлі-продажу регулює відносини між його сторонами, при цьому обов`язком боржника (первісного кредитора) є передача новому кредитору прав в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України), документів, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (стаття 517 ЦК України).

Предметом договору купівлі-продажу можуть бути різні об`єкти - які належать покупцеві і ті, які йому не належать (майбутні об`єкти або товар, якого ще в продавця немає). Це слідує з консенсуальної природи договору купівлі-продажу, головним змістом якого є виконання продавцем свого обов`язку передати предмет договору покупцеві, а для покупця - вимагати його передання. Тобто для договору купівлі-продажу не важливо те, чи має продавець предмет договору, чи існує він і чи він належить продавцеві. Важливо те, що продавець зобов`язується виконати свій обов`язок відносно предмета договору.

Якщо продавець не виконує свій обов`язок, він має відповідати перед покупцем. Сам же договір існує як домовленість між сторонами з приводу виконання продавцем обов`язку передати покупцеві предмет договору - відступити право вимоги.

Отже, сама лише недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору між первісним кредитором та новим кредитором. Недійсність вимоги зумовлює відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. У таких випадках передання недійсної вимоги за правовою природою є невиконанням чи неналежним виконанням договору, за яким було відчужено недійсну вимогу.

Таким чином у межах дійсної справи передання вимоги, яка не існує внаслідок не настання строку вимоги у первісного кредитора або виконання зобов`язання боржником перед цим кредитором, може свідчити про порушення продавцем обов`язку передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (частина перша статті 662 ЦК України).

Тобто у таких випадках покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, або вимагати розірвання договору (стаття 651 ЦК України).

Отже, недійсність вимоги не зумовлює недійсність відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану положеннями ЦК України.

Зазначений висновок відповідає правовому висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21.

Враховуючи викладене, суд не встановив в чому полягає порушення охоронюваного законом права або інтересу ОСОБА_1 внаслідок укладння між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору відступлення прав вимоги (цесії) від 09.12.2020 та безпідставно визнав зазачений договір недійсним.

Європейський суд з прав людини вказав, щопункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374,375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 17 червня 2024 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 19 травня 2025 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук