ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/393/25 Справа № 190/552/21 Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів:Агєєва О.В., Космачевської Т.В.

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Лисничий Андрій Павлович на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування адміністрації Соборного району Дніпропетровської області про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу (суддя першої інстанції Фирса Ю.В., повний текст рішення складено 29 травня 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу, в якому просилавстановити факт її проживання з ОСОБА_5 , однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , по день смерті ОСОБА_5 .

Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року залучено до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування адміністрації Соборного району Дніпропетровської області про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу, в якій вказано, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та без врахування пояснень свідків.

Скарга мотивована тим, що свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 підтвердили факт спільного проживання між позивачкою та ОСОБА_5 ,в квартирі квартиру АДРЕСА_1 та в квартирі АДРЕСА_2 .

Свідки у справі підтвердили факт регулярних відпочинків ОСОБА_5 з Позивачем та їх спільною дитиною, це також підтверджується наявними в матеріалах доказами про сплату готельних номерів, спільного виїзду сім`ї за кордон, фотографіями з відпочинку.

Судом не в повній мірі взято до уваги показання свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 які приходили у гості до Позивача та ОСОБА_5 де бачили, спільне їх сумісне проживання про що зазначили у своїх показах, крім того, вони пояснили суду, що рахунки сплачував ОСОБА_5 , оскільки він працював, а Позивач займалася вихованням їх неповнолітньої дитини.

Суд першої інстанції помилково взяв до уваги показання свідків зі сторони відповідача на підтвердження того, що сторони не проживали однією сім`єю у вказаний період,

Наголошує на тому, що поза увагою суду було також залишено лист загальноосвітнього навчального закладу I-II ступенів № 11 від 11.02.2021 року, про те, що спільна ОСОБА_10 та ОСОБА_5 дитина навчається у даному навчальному закладі дотепер. Договір про отримання освітніх послуг учнем укладено між ними та ОСОБА_10 та ОСОБА_5 . Грошові внески згідно з договором сплачуються матір`ю учня ОСОБА_11 . Дитину до школи приводили та забирали батьки спільно. За період навчання дитини батько з матір`ю постійно відвідували батьківські збори, долучались до класних і шкільних закладів.

ОСОБА_6 просив рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання зазначила, що надані позивачкою фотографії свідчать про те, що сторони проводили якісь уривки часу разом, проте наявні і такі самі фотографії ОСОБА_5 з іншою особою, з якою він теж проводив час. При цьому, долучені до справи фото не свідчать про спільні права і обов?язки між позивачкою та ОСОБА_5 , є ситуативними селфі з повсякденного життя і не є сімейними фото. Обставини фотографування, обстановка на фото не дають необхідних і достатніх підстав стверджувати, що сфотографовані особи є однією сім?єю або вважають себе подружжям. Одночасно в матеріалах справи відсутні фото сімейних подій в домашній обстановці, святкувань визначних дат, державних і професійних свят тощо.

Надані позивачем письмові докази, а саме копії договорів надання послуг з здійснення догляду за малолітньою дитиною, прибирання житлового будинку, найму житлового приміщення свідчать лише про факт проживання позивача із спадкодавцем, проте не підтверджують, що стосунки, що склалися були притаманні сім?ї, не доводять факту ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім?ї та не можуть бути достатньою підставою для встановлення вказаного факту.

ОСОБА_3 просила оскаржуване рішення залишити без змін.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_12 та саме відповідачі у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили оскаржуване рішення залишити без змін.

ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у судове засідання не з`явились, про час, дату, та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від представників ОСОБА_1 ОСОБА_13 та ОСОБА_15 надходили неодноразові заяви про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із їх зайнятістю у інших засіданнях, однак належним доказів наявності даної обставини не було, що може були вказувати на бажання затягнути розгляд справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпро помер ОСОБА_5 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть/а.с.12/.

Відповідно до копії свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_16 , батьками якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_1 /а.с.14/.

Після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, до складу якого входить транспортний засіб марки HONDA S 2000 номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу/а.с.15/; 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_3 ; 1/3 частка будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_4 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта/а.с.16-17/.

Відповідно до акту від 01 лютого 2021 року, складеного ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ОСОБА_20 та ОСОБА_5 дійсно проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, виховуючи спільну дитину ОСОБА_16 , з 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі АДРЕСА_1 /а.с.18/.

Згідно копії спадкової справи майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 з заявами про отримання свідоцтва про прийняття спадщини до приватного нотаріуса П`ятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шкуренко В.В. звернулись батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 /а.с.97-169 Т.1/.

26.04.2021 року постановою нотаріуса П`ятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шкуренко В.В. у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу ОСОБА_1 відмовлено, оскільки ОСОБА_1 не надала документів, що підтверджують факт проживання однією сім`єю, як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 /а.с.160/.

22.07.2020 року за заявою ОСОБА_4 були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001458 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України/а.с.177-180/.

27.07.2021 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України/а.с.181-196/.

Згідно копії свідоцтва про вінчання 09 жовтня 2016 року проведено таїнство вінчання між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в Українській православній церкві Дніпропетровської єпархії релігійної громади/а.с.3 Т.2/.

Відповідно до копії листа загальноосвітнього навчального закладу I-II ступенів № 11 від 11.02.2021 року ОСОБА_16 навчається у даному навчальному закладі дотепер. Договір про отримання освітніх послуг учнем ОСОБА_16 укладено між ними та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 .. Грошові внески згідно з договором сплачуються матір`ю учня ОСОБА_1 .. Дитину до школи приводили та забирали батьки спільно. За період навчання дитини батько з матір`ю постійно відвідували батьківські збори, долучались до класних і шкільних закладів/а.с.6 Т.2/.

Згідно копії договору про надання послуг зі здійснення догляду за малолітньою дитиною № 01/06-2013 від 01 червня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 (замовник) та Котляровою І.О. (виконавець), виконавець зобов`язується здійснити послуги з догляду за сином замовника ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Місце надання послуг АДРЕСА_5 . Договір діє до 01 червня 2014 року/а.с.82-83/.

З копії договору надання послуг з прибирання житлового приміщення № 01-02/2013 від 01.02.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 (замовник) та ОСОБА_7 (виконавець), виконавець зобов`язується надати послуги з прибирання житлового приміщення: АДРЕСА_5 . Особи, які проживають разом з замовником у житловому приміщенні ОСОБА_5 .. Строк дії договору закінчується 01.02.2014 року/а.с.86-87 Т.2/.

Згідно договору найму житлового приміщення від 06 серпня 2012 року, укладеного між ОСОБА_21 (наймодавець) та ОСОБА_22 (наймач), наймодавець надає наймачу та члену її сім`ї ОСОБА_1 у тимчасове користування квартиру за адресою АДРЕСА_5 /а.с.94-96 Т.2/.

З копії договору оренди від 05 жовтня 2016 року укладеного між ОСОБА_23 та ОСОБА_5 , слідує, що наймодавець надає наймачу ОСОБА_5 у тимчасове користування квартиру за адресою АДРЕСА_5 /а.с.98 Т.2/.

Відповідно до копії листа настоятеля Української Православної Церкви Дніпропетровської єпархії релігійної громади «Храму на честь святителя Ісанна Златоуста» в метричній книзі реєстрації вінчань відсутній запис від 09 жовтня 2016 року проте що здійснювалось таїнство над ОСОБА_5 і ОСОБА_24 . В реєстраційній книзі відсутні записи про вінчання 09 жовтня 2016 року інших пар/а.с.145 Т.2/.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані позивачкою докази є недостатніми для підтвердження факту проживання останньої з ОСОБА_5 однією сім`єю та ведення ними спільного господарства.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Статтею 60 СК України закріплено презумпцію спільності майна подружжя. Відповідно до положень вказаної статті майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі №199/3941/20 (провадження №61-7340св22) зроблено висновок, що «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю у наведеному визначенні.

Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення таких юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17,від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 12 січня 2023 року у справі № 754/6012/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц, від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/10701/20, від 25 червня 2024 року у справі № 125/1873/22.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня

2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Колегія суддів вважає, що місцевий суд дослідивши належним чином позовні вимоги та наявні матеріали справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки як встановлено матеріалами справи, позивачкою ОСОБА_1 належними доказами не підтверджено введення спільного сумісного господарства з ОСОБА_5 , взагалі таких доказів надано не було.

Долучені до позову фото з соціальних мереж не можна вважати належним доказами, які підтверджують такий факт, оскільки у даному випадку вони тільки підтверджують, що між позивачкою та ОСОБА_5 існували відносини, наявність спільного побуту у даному випадку наданими доказами, не може бути підтверджено.

Також місцевий суд правильно вказав, що самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю (див. висновки Верховного Суду у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц, від 22 квітня 2021 року у справі № 707/2882/19).

Доводи апеляційної скарги переважно зводяться до незгоди позивачки із встановленими судом обставинами справи та здійсненою оцінкою доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши всі докази у їх сукупності, враховуючи принцип справедливості рішення суду, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення, тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою-шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.ст.76,77,79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 21 травня 2025 року.

Головуючи суддя О.В. Халаджи