справа № 2-2792-1/10 головуючий у суді І інстанції П`ятничук І.В.
провадження № 22-ц/824/4538/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління справами Міністерства оборони України поданою представником - ОСОБА_3 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року у справі за скаргою представника Центрального управління справами Міністерства оборони України ОСОБА_3 на дії головного державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), боржник: ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року представник Центрального управління справами Міністерства оборони України - ОСОБА_3 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із скаргою, в якій просив суд:

визнати дії головного державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савченко А.Г. неправомірними;

скасувати постанову від 25 червня 2024 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1 про повернення виконавчого документу стягувачу;

зобов`язати головного державного виконавця Савченко А.Г. здійснити виклик боржника з приводу виконавчого листа виданого Святошинським районним судом м. Києва від 12 серпня 2011 року №2-2792-1/10, у разі якщо боржник без поважних причин не з`явиться за викликом виконавця, зобов`язати головного державного виконавця Савченко А.Г. звернутись до суду щодо застосування приводу до боржника;

зобов`язати головного державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савченко А.Г. звернутись до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника.

В обґрунтування скарги посилався на те, що у провадженні Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) знаходилось виконавче провадження НОМЕР_1 відкрите на підставі виконавчого листа №2-2792-1/10, виданого 12 серпня 2011 року Святошинським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь 30-ї автомобільної бази Генерального штабу Збройних сил України матеріальної шкоди у розмірі 40 431,08 грн.

20 листопада 2023 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1.

25 червня 2024 року головним державним виконавцем Савченко А.Г. було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні НОМЕР_1.

Зазначив, що у відповідності до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» головним державним виконавцем Савченко А.Г. не було вжито передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішення суду та не в повному обсязі було вчинено виконавчі дії.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні скарги представника Центрального управління справами Міністерства оборони України ОСОБА_3 на дії головного державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), боржник ОСОБА_1 .

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, представник Центрального управління справами Міністерства оборони України - ОСОБА_3 21 листопада 2024 року через систему Електронний суд подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року та задовольнити вимоги скарги.

Апелянт зазначає, що в ході виконавчого провадження державним виконавцем з`ясовано, що боржник за адресою, вказаною у виконавчому листі: АДРЕСА_1 , не проживає, майно боржника за вказаною адресою не розшукано. Заявник вважає, що державний виконавець мав в порядку ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» звернутися до суду з поданням про розшук боржника.

Однак, постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не врахував практику Верховного Суду України щодо розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність приватного/державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах. Правова позиція Верховного Суду України полягає у тому, що належним доказом вжиття усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дій, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дій, що є недопустимим з огляду на положення статті 129-1 Конституції України щодо обов`язковості судових рішень.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління справами Міністерства оборони України поданою представником - ОСОБА_3 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року у справі за скаргою представника Центрального управління справами Міністерства оборони України ОСОБА_3 на дії головного державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), боржник ОСОБА_1 , надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 січня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник апелянта Головного управління справами Міністерства оборони України - ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо відкладення розгляду справи не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів, оскаржувана ухвала означеним вище вимогам не відповідає.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції вважав, що дії головного державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савченко А.Г. відповідають нормам Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з нижченаведених мотивів.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.

У справі «Глоба проти України» Європейський суд з прав людини зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі «Comingersoll S.A.» проти Португалії» (Comingersoll S.A. v. Portugal) [ВП], заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV). Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви» («…»), заява №41510/98, п. 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі «Фуклев проти України» (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України, в редакції на час звернення заявника до суду зі скаргою, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частини першої статті п`ятої Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець під час здійснення професійної діяльності керується принципом верховенства права та діє виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження здійснюється, зокрема, з дотриманням принципів верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

За обставинами цієї справи рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 вересня 2010 року у цивільній справі №2-2792-1/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь 30-ої автомобільної бази Генерального штабу Збройних сил України матеріальну шкоду у розмірі 40 431,08 грн.

12 серпня 2011 року Святошинським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист по цивільній справі №2-2792-1/10.

20 листопада 2023 року державним виконавцем пойнято постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №2-2792-1/10 виданого 12 серпня 2011 року.

25 червня 2024 року головним державним виконавцем Савченко А.Г. прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні НОМЕР_1 на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у матеріалах конкретного виконавчого провадження. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення скарги, є копії документів відповідного виконавчого провадження, зокрема оскаржувані рішення державного виконавця.

Отже, в порядку судового контролю за виконанням судових рішень суд має право самостійно витребувати від органу державної виконавчої служби/приватного виконавця всі необхідні документи для вирішення відповідної скарги.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 26 липня 2023 року у справі №1522/10854/12.

Місцевий суд, вказавши на відповідність Закону України «Про виконавче провадження» дій державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савченко А.Г., не вжив вичерпних заходів, передбачених чинним процесуальним законодавством, з метою отримання від суб`єкта оскарження матеріалів виконавчого провадження НОМЕР_1, які при вирішенні питання про відкриття провадження в цій справі витребовувалися, однак з невідомих причин не були приєднані до справи.

Зокрема, відповідно до листа державного виконавця від 09 жовтня 2024 року, Святошинський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надав заперечення до матеріалів справи №2-2792-1/10 та належним чином засвідчені копії усіх матеріалів виконавчого провадження ВП НОМЕР_1.

Встановивши означене, ухвалою від 18 березня 2025 року колегія суддів витребувала зі Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) копію матеріалів виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №2-2792-1/10, виданого 12 серпня 2011 року Святошинським районним судом м. Києва.

З матеріалів виконавчого провадження НОМЕР_1, копія яких надійшла на адресу апеляційного суду 31 березня 2025 року, колегія суддів встановила наступне.

18 грудня 2023 року начальник ЦУС МО України звернувся до Святошинського РВ ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №2-2792-1/10, виданим 12 серпня 2011 року Святошинським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь 30-ої автомобільної бази Генерального штабу Збройних сил України матеріальної шкоди у розмірі 40 431,08 грн.

20 грудня 2023 року старшим державним виконавцем Савченком А.Г. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №2-2792-1/10, виданого 12 серпня 2011 року Святошинським районним судом м. Києва.

20 грудня 2023 року старшим державним виконавцем Савченком А.Г. прийнято постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

20 грудня 2023 року старшим державним виконавцем Савченком А.Г. прийнято постанову про стягнення виконавчого збору.

19 січня 2024 року старшим державним виконавцем Савченком А.Г. прийнято постанову про арешт коштів боржника.

26 березня 2024 року головним державним виконавцем Савченком А.Г. прийнято постанову про арешт майна боржника.

Відповідно до Акту державного виконавця від 06 травня 2024 року у ВП НОМЕР_1, виходом головного державного виконавця Савченка А.Г. за адресою: АДРЕСА_2 боржника ОСОБА_1 не було розшукано, на стукіт в двері не відповідали, майновий стан боржника перевірити неможливо.

Відповідно до Акту державного виконавця від 14 травня 2024 року у ВП НОМЕР_1, виходом головного державного виконавця Савченка А.Г. за адресою: АДРЕСА_2 , зі слів сусідів з 47 квартири боржник ОСОБА_1 більше п`яти років не проживає за адресою: АДРЕСА_2 . На стукіт в двері ніхто не відповідав, перевірити майновий стан боржника неможливо, ОСОБА_1 за цією адресою не розшукано.

25 червня 2024 року головним державним виконавцем Савченком А.Г. прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні НОМЕР_1 на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Окрім того, в матеріалах виконавчого провадження НОМЕР_1 наявні дві скарги стягувача ЦУС Міністерства оборони України від 20 березня 2024 року (адресовано начальнику Головного територіального управління юстиції у м. Києві) та від 22 травня 2024 року (адресовано начальнику Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)) на бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні.

Постановою начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Василевського А.М. від 30 травня 2024 року визнано дії головного державного виконавця Савченка А.Г. у виконавчому провадженні НОМЕР_1 такими, що здійснені у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Додатково, з копії виконавчого листа №2-2792-1/10, виданого 12 серпня 2011 року Святошинським районним судом м. Києва, колегія суддів встановила, що виконавчий лист пред`являвся стягувачем до примусового виконання неодноразово. Так, 11 грудня 2014 року, 16 квітня 2015 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 р.; 21 грудня 2016 року, 27 листопада 2017 року, 10 лютого 2021 року, 09 листопада 2021 року, 20 грудня 2021 року, 20 листопада 2023 року на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» 2016 р.

Згідно пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

При цьому дані про те, які дії по виконанню виконавчого документу вчинялись державним виконавцем по з`ясуванню наявності майна і майнового стану боржника ОСОБА_1 у матеріалах виконавчого провадження відсутні.

Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частина третя цієї статті містить невичерпний перелік заходів, які має право вживати виконавець з метою примусового виконання виконавчого документа, зокрема: з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду; звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів; отримувати від банків та інших фінансових установ, небанківських надавачів платіжних послуг, емітентів електронних грошей інформацію про наявність рахунків/електронних гаманців та/або стан рахунків/електронних гаманців боржника, рух коштів та операції за рахунками/електронними гаманцями боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини.

Згідно із ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не менше одного разу на два тижні - щодо виявлення рахунків, електронних гаманців боржника, не менше одного разу на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Однак, із наданих матеріалів виконавчого провадження не вбачається дотримання головним державним виконавцем Савченком А.Г. всіх вимог щодо дій по виконанню виконавчого документу та вжиття всіх заходів для розшуку майна боржника, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», а також самого боржника після встановлення його відсутності за за адресою: АДРЕСА_2 .

Більш того, у матеріалах справи відсутні відомості про вжиті державним виоконавцем заходів щодо встановлення актуального місця реєстрації боржника ОСОБА_1 .

За сукупності встановлених обставин, колегія суддів вважає передчасним повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні НОМЕР_1 на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дій, що є недопустимим з огляду на статтю 129-1 Конституції України.

З огляду на те, що примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка зобов`язана вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, державний виконавець діяв з порушенням вказаного Закону, при цьому прийняв неправомірне рішення про повернення виконавчого листа.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, місцевий суд на наведене увагу не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні скарги, адже у даному випадку рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 вересня 2010 року у справі №2-2792-1/10 залишається невиконаним майже 15 років, протягом усього цього часу органи державної виконавчої служби повертають виконавчий лист стягувачу саме з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, що свідчить про неефективність здійснених виконавцем заходів щодо розшуку майна боржника, а у виконавчому провадженні НОМЕР_1 й самого боржника.

За результатами апеляційного розгляду, колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи знайшли своє підтвердження.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 451 ЦПК України, у редакції на час ухвалення цієї постанови, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Ефективним засобом, здатним відновити право стягувача на примусове виконання остаточного судового рішення, є скасування постанови, оскільки після її скасування виконавче провадження в силу частини першої статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного судового рішення.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №910/7310/20.

Інші вимоги заявника щодо зобов`язання державного виконавця здійснити виконавчі дії, виходять за межі повноважень суду за статтею 451 ЦПК України та обмежують процесуальну самостійність державного виконавця гарантовану статтею 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, постановлена з порушенням норм матеріального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог заявника.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління справами Міністерства оборони України подану представником - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії головного державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савченко А.Г. щодо повернення виконавчого документа стягувачу.

Скасувати постанову головного державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савченко А.Г. від 25 червня 2024 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1 про повернення виконавчого документу стягувачу.

Зобов`язати державного виконавця усунути порушення прав стягувача Головного управління справами Міністерства оборони України.

В іншій частині вимог скарги - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова