Справа № 352/491/25
Провадження № 2/352/449/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 рокум. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Олійника М. Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Кукули О. С.

представника позивача Тарана В.А.

представника відповідача Тарновського Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

1. Короткий виклад позицій сторін.

У березні 2025 року ТОВ «Коллект центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 16 червня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» укладено договір №75275659. 22 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено Договір №22/02/2022, у відповідності до умов якого ТОВ«ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» передало (відступило) ТОВ «Вердикт капітал» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Вердикт капітал» прийняло належні ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, в тому числі за договором №75275659. 10 січня 2023 року було укладено договір №10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «Вердикт капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №75275659.

Також, 05 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №4905297. 15 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено Договір №15/12-2021-22, у відповідності до умов якого ТОВ «Мілоан» передало (відступило) ТОВ «Вердикт капітал» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Вердикт капітал» прийняло належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржників, в тому числі за договором №4905297. 10 березня 2023 року було укладено договір №10-03/2023/01 відповідно до якого ТОВ «Вердикт капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №4905297. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, станом на 14 лютого 2025 року заборгованість за договором №75275659 від 14.06.2021 становить 42 940,93 грн.,що складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 13 000 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги у сумі 29 938,80 грн, нараховані 3% річних в розмірі 2,13 грн; за договором №4905297 від 05.09.2021 становить 123 300 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 15 000 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги у сумі 107 250 грн, заборгованість за комісією в розмірі 1 050 грн. Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 106 050 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 15 000 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги у сумі 90 000 грн, заборгованість за комісією у сумі 1050 гривень, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 25 000 грн.

21 березня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому він просив відмовити в задоволенні позову в частині стягнення відсотків за користування кредитним коштами поза строком визначеним у відповідних договорах. Окрім того, представник відповідача зазначив, що сума заявлених витрат на правничу допомогу є не співмірною з ціною позову та фактично наданими послугами, тому просив її зменшити (а.с. 104-109).

01 квітня 2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача вказав, що відсотки були нараховані як в строк користування кредитом так і за понадстрокове користування, що було передбачено Правилами надання грошових коштів у позику, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Також просив стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на правничу допомогу, оскільки такий їх розмір передбачений відповідним договором (а.с. 114-125).

2. Процесуальні рішення у справі.

Ухвалою від 06 березня 2025 року суд відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду.

Ухвалою від 14 квітня 2025 року суд постановив здійснювати судові засідання в режимі відеоконференція дистанційно з представником позивача Тараном В.А.

Ухвалою від 16 квітня 2025 року суд витребував докази за клопотання представника позивача.

Представник позивача в судовому засідання просив задовольнити позовні вимоги на підставах, викладених у позовній заяві.

Представник відповідач в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову на підставах, викладених у відзиві на позов.

3. Встановлені судом обставини справи.

3.1 Щодо договору від 05 вересня 2021 року № 4905297:

Суд встановив, що 05.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит № 4905297 (а.с. 20-24).

Згідно з п.п. 1.2. договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 15 000 грн.

Відповідно до п.п. 1.3. договору, кредит надається строком на 30 днів з 05.09.2021 року.

Згідно з п.п. 1.5.1 договору, комісія за надання кредиту: 1050 грн., яка нараховується за ставкою 7,00 відсотків від суми кредиту одноразово.

Відповідно до п.п. 1.5.2 договору, проценти за користування кредитом: 9000,00 грн., які нараховуються за ставкою 2,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Згідно з п.п. 1.6 договору, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

15 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу №15/12-2021-22, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників за договорами позики в тому числі за договором №4905297 від 05.09.2021 року (а.с.57-59).

Згідно реєстру боржників до договору факторингу №15/12-2021-22 від 15.12.2021 року, за № 2496 значиться ОСОБА_1 (а.с.60-62).

10.03.2023 року між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір факторингу № 10-03/2023/01, відповідно до якого ТОВ «Вердикт капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права грошової вимоги за договором №4905297 від 05.09.2021 року, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 (а.с.67-69).

У наданому позивачем суду розрахунку заборгованості зазначено, що у відповідача наявний борг на суму 123 300 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 15 000 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги у сумі 107 250 грн, заборгованість за за комісією у сумі 1050 грн. (а.с.47).

Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності просить стягнути заборгованість у розмірі 106 050 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 15 000 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги у сумі 90 000 грн, заборгованість за комісією у сумі 1050 гривень.

3.2 Стосовно договору від 14 червня 2021 року № 75275659:

14.06.2021 року між ТОВ «1 безпечне агенство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено Договір позики № 75275659 (а.с. 32-).

Згідно з п.п. 2.1. договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 13 000 грн.

Відповідно до п.п. 2.2. договору, кредит надається строком на 30 днів.

В п.п.2.3 договору зазначено, що фіксована процентна ставка в день складає 1,99%.

22 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «1 безпечне агенство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено Договір №22/02/2022, у відповідності до умов якого ТОВ«ФК «1 безпечне агенство необхідних кредитів» передало (відступило) ТОВ «Вердикт капітал» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Вердикт капітал» прийняло належні ТОВ «ФК «1 безпечне агенство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, в тому числі за договором №75275659 (а.с.51-53).

Згідно реєстру боржників до договору факторингу №22/02/2022 від 22.02.2022 року, за № 1375 значиться ОСОБА_1 (а.с.63).

10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір факторингу № 10-03/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права грошової вимоги за договором №75275659 від 14.06.2021 року, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 (а.с.79-82).

У наданому позивачем суду розрахунку заборгованості зазначено, що у відповідача наявний борг на суму 42 938,80 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 13 000 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги у сумі 29 938,80 грн (а.с.48).

4. Релевантні норми права.

За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Матеріали справи свідчать про те, що кредитні договори були укладені в електронній формі.

Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується також Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».

Зокрема, в ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).

Відповідно до частини 3статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно зі статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

5. Висновки суду щодо позовних вимог:

5.1 За договором від 05 вересня 2021 року № 4905297:

Як вбачається з умов пунктів 1.3., 1.4. договору, кредит надається загальним строком на 30 днів з 05.09.2021 (строк надання кредитування). Термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом : 05.10.2021.

Водночас, п.2.3. кредитного договору № 4905297 від 05.09.2021 року передбачені умови пролонгації договору на 3, 7, 15 днів за відповідною пропозицією позикодавця із обов`язковим вчиненням позичальником певних дій, у тому числі сплатою комісії за продовження кредиту та частки заборгованості по кредиту; волевиявлення позичальника продовжити строк користування/повернення кредиту підтверджується здійсненням ним відповідного платежу.

Зазначені обставини свідчать про те, що умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку кредиту та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом.

Проте наведені умови кредитного договору є суперечливими, так як пунктом 1.4. цього кредитного договору чітко визначено, що позичальник має повернути кредит, сплатити комісії за надання кредиту та проценти за користування кредитом до 05.10.2021.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Тобто, право ТОВ «Мілоан» нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії договору після 05.10.2021 року, тому, починаючи із зазначеної дати, товариство не мало права нараховувати проценти за користування кредитом.

Отже, за умовами договору № 4905297 від 05.09.2021 року сторони погодили строк його дії до 05.10.2021, тому суд дійшов висновку, що по закінченню зазначеної дати товариство не мало права нараховувати проценти за користування кредитом

При цьому в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечуються нормою ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018, відповідно до якої передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Також Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Отже, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Вказаний висновок підтверджено Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15 (провадження № 61-18379св21).

Як зазначалось вище, 05.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №4905297, за умовами якого відповідач отримав в кредит грошові кошти у розмірі 15 000 грн на строк 30 днів, тобто, до 05.10.2021 року.

Пунктом 1.5.2 кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом складають 9000 грн і нараховуються за ставкою 2 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Отже, за змістом вищевказаних вимог закону та умов кредитного договору строк повернення всієї суми кредиту та відсотків настав 05.10.2021 року й саме в межах цього строку ТОВ «Коллект центр» мало право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а після закінчення строку кредитування - вимагати сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Ураховуючи те, що кредитором нараховано передбачені договором проценти за користування кредитом вже після закінчення строку дії кредитного договору, суд дійшов висновку, що до стягнення з відповідача підлягають відсотки, лише в межах дії кредитного договору.

Пунктом 2.2.3 зокрема, передбачено, що після строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної ставки не може бути збільшено Товариством без письмової згоди позичальника.

Доказів того, що кредитний договір № 4905297 від 05.09.2021 року був пролонгований після 05.10.2021 року позивачем не надано. Більш того, договором прямо передбачено, що пролонгація договору можлива за умови виконання певних дій згідно з п.2.3 договору (а.с.21).

За таких обставин суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором № 4905297 від 05.09.2021 року в розмірі 24000 грн, з яких 15000 грн заборгованість за тілом кредиту, 9000 грн - заборгованість за відсотками в межах визначеного договором строку кредитування.

5.1.1 Щодо позовних вимог про стягнення комісії, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до п.4 ч.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Частиною 2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Відповідно до п.1.1. договору про споживчий кредит № 4905297 від 05.09.2021 кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3. договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2. договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит та сплатити комісію за надання кредиту.

Пунктом 1.5.1. вказаного договору передбачено, що комісія за надання кредиту становить 1050 грн, що нараховується за ставкою 7 % від суми кредиту одноразово.

Наведене дає підстави для висновку, що встановлення комісії за договором є правом фінансової установи, і на цю умову відповідач погодився, підписавши вказаний договір. Відсутність заперечень відповідача щодо отримання ним вказаних кредитних коштів має наслідок сплату ним комісії за надання кредиту в розмірі 1050 грн.

Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню комісія за договором про споживчий кредит № 4905297 від 05.09.2021 в сумі 1050 грн.

5.2 Висновки суду щодо позовних вимог за договором 14 червня 2021 року № 75275659:

Відповідно до умов договору, сума позики становить 13000 грн., строк позики (договору) 30 днів, процентна станка (базова) 1,99 %, розмір процентної ставки (за програмою лояльності) 1 %, процентна ставка за понадстрокове користування позикою (її частиною) 2,70% на день, орієнтовна реальна річна процентна ставка 2300%, орієнтовна загальна вартість позики 168800 грн (а.с. 32).

Згідно з копією додатку №1 до договору позики днем видачі кредиту є 14.06.2021 року, а днем повернення 14.07.2021 (а.с. 32 звор.).

Відповідно до копії розрахунку заборгованості, долученого до матеріалів справи, станом на 22.02.2022 року загальна заборгованість за договором №75275659 від 14.06.2021 року становить 42389,10 грн., з яких: 13000 грн. заборгованість за тілом кредиту, 29938,80 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом (а.с. 43-45).

За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Верховний Суд у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05 червня 2020 року у справі №922/3578/18 зазначив, що положення ст. 625 ЦК України дозволяють сторонам на власний розсуд визначати лише розмір процентів саме річних, а не будь-яким іншим способом, передбаченим договором, що обмежує свободу сторін укладати договори, визначаючи іншу методику нарахування процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами згідно зі ст.ст. 693, 536, 625 ЦК України.

Також, за висновками касаційного суду, викладеними у п. 30 вказаної постанови, системний аналіз ч. 2 ст. 536, ч. 2 ст. 625 та ст. 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, у розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

Відповідно до копії Договору позики №75275659 процентна ставка за понадстрокове користування позикою (її частиною) за день становить 2,7%.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-16гс22) зазначено, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Схожа правова позиція міститься у постанові КЦС ВС від 30 січня 2025 року у справі №341/416/20 (провадження №61-13572св23).

З вищенаведеного випливає, що ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» за ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку дії договору у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати проценти в порядку, передбаченому договором, оскільки таке нарахування можливе лише в межах погодженого строку.

Суд, аналізуючи зміст договору позики, норми закону, які регулюють спірні правовідносини, а також правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду дійшла висновку, що установлені товариством відсотки є мірою відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, а тому не підлягають нарахуванню поза межами строку договору позики.

Однак, позивач у позовній заяві не просив про стягнення з відповідачки грошових коштів в порядку ст. 625 ЦК України, не навів такого розрахунку та не додав його до матеріалів справи.

Заявляючи вимогу про стягнення процентів за неправомірне користування кредитними коштами, позивач повинен був визначити період такого користування, застосувати відповідну процентну ставку та розрахувати суму, яка підлягала б стягненню відповідно до ст. 625 ЦК України.

Отже, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 13000 грн. основного боргу та 7761 грн. процентів за користування кредитом у межах строку кредитування з 14 06.2021 до 14.07.2021 за фіксованою процентною ставкою, яка відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України є незмінною та не може бути змінена в односторонньому порядку.

Нарахування 3% річних, жодним чином в позовній заяві не обґрунтовано, тому позовні вимоги в частині стягнення 2,13 грн задоволенню не підлягають.

6. Узагальнюючі висновки суду.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 4905297 від 05.09.2021 року в розмірі 25050 грн, з яких 15000 грн заборгованість за тілом кредиту, 9000 грн - заборгованість за відсотками, 1050 грн; за договором №75275659 від 14.06.2021 року в розмірі 20761 грн, з яких 13000 грн заборгованість за тілом кредиту, 7761 грн - заборгованість за відсотками.

В задоволенні іншої частини позову слід відмовити.

7. Рішення щодо розподілу судових витрат.

Згідно із ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 744,82 грн судових витрат зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (2422,40 х 30,75 %).

Щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов такого висновку.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав, що очікує понести 25000 грн витрат на професійну правничу допомогу в рамках договору за №01-07/2024 від 01.07.2024 про надання правової допомоги.

На підтвердження понесення витрат на оплату професійної правничої допомоги позивач надав такі докази: договір про надання правової допомоги №01-07/2024 від 01.07.2024 про надання правової допомоги (а.с.13-14); прайс-лист АО «Лігал Ассістант»; заявку на надання правничої допомоги від 01.01.2025; витяг з акту про надання юридичної допомоги від 31.01.2025, згідно з яким вартість послуг в справі ОСОБА_1 склала 25 000 грн (а.с. 16-17).

Даючи оцінку вищевказаному, суд виходить з того, що положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3ст. 2 ЦПК України).

Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство встановило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

В частині 1 ст. 137 ЦПК України зазначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судовихвитрат:1) розмір витратна правничу допомогу адвоката ,в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4ст. 137 ЦПК України).

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 742/2585/19.

У пункті 4.16 постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 Верховний Суд вказав, що висновки «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи».

Представник відповідача у відзиві наголошував, що розмір витрат на правову допомогу є неспіврозмірним зі складністю справи, яка розглядалася судом у спрощеному провадженні.

Даючи оцінку доказам, долученим на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у даній цивільні справі у розмірі 25000 грн, суд зазначає, що у договорі про надання правової допомоги визначені всі істотні умови договору, у тому числі вартість наданих послуг, в акті про надані послуги вказано.

Водночас, враховуючи характер виконаної адвокатським об`єднанням роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, усталеної практики у даній категорії справи, критерію необхідності та значимості процесуальних дій у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового стягнення зазначеного позивачем розміру витрат та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн.

Зазначена сума, на переконання суду, є розумною та такою, що відображає реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 76-82, 89, 263-265, 268, 280 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» заборгованість за договором №75275659 від 14.06.2021 в сумі 20761 (двадцять тисяч сімсот шістдесят сім) грн та заборгованість за договором №4905297 від 05.09.2021 в розмірі 25050 (двадцять п`ять тисяч п`ятдесят) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр»судові витрати зі сплати судового збору в сумі 744 (сімсот сорок чотири) грн 82 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект центр», , місцезнаходження: вул. Мечнікова, 3 офіс 306, м. Київ, Київської області.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Максим ОЛІЙНИК