ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

іменем України

справа №766/2225/24

провадження №22ц/819/236/25

28 травня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий Бездрабко В.О. (суддя-доповідач),

судді: Базіль Л.В..,

Приходько Л.А.,

секретар: Олійник К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Лошкарьовим Федором Анатолійовичем, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Шестакової Я.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики,

в с т а н о в и в :

Зміст позовних вимог

В лютому 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Лошкарьов Федор Анатолійович, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики.

Позов мотивований тим, що протягом періоду з 01 червня 2019року по 14 лютого 2021року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено договори позики, за якими останній отримав кошти в загальному розмірі 54 300,00 доларів США.

Договори позики оформлювалися у присутності відповідача ОСОБА_3 (доньки позивача) в виді розписок від 01 червня 2019року, за якими позивач надав ОСОБА_2 позику в розмірі 32 000,00 доларів США строком до 01 червня 2022року; від 30 червня 2020року в розмірі 21 300,00 доларів США строком до 30 червня 2023року; від 24 грудня 2020року 500,00 доларів США строком до 01 грудня 2021року; 14 лютого 2021року 500,00 доларів США строком до 01 жовтня 2021року. Позичені кошти використовувалися відповідачами в інтересах сім`ї.

Оскільки відповідачі у погоджені строки гроші не повернули, ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики в загальному розмірі 54 300,00 доларів США, що еквівалентно 2057703,93 грн. та вирішити питання розподілу судових витрат.

Зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 27 січня 2025 року позов задоволений частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики в загальному розмірі 54300,00 (п`ятдесят чотири тисячі триста) доларів США, що еквівалентно 2 057 703 (два мільйона п`ятдесят сім тисяч сімсот три) гривні 93 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7570,00 грн.

В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду мотивовано неналежним виконання боржником ОСОБА_2 зобов`язань за договорами позики щодо повернення запозичених коштів. Оскільки в ході розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 не доведено часткового виконання зобов`язань з повернення коштів в розмірі 3 000,00 доларів США, тому суд вважав, що стягненню на користь позивача підлягає заборгованість у заявленому ОСОБА_1 розмірі.

Відмовивши у задоволенні позовних вимог пред`явлених до відповідача ОСОБА_3 , суд вважав, що позивачем не доведено використання позичених коштів саме в інтересах сім`ї, а відтак дійшов висновку про відсутність у ОСОБА_3 солідарного обов`язку з повернення грошей.

Доводи апеляційної скарги

Частково не погодившись з постановленим у справі рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, зазначивши про незаконність та необґрунтованість висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог пред`явлених до ОСОБА_3 , з приводу чого просив рішення суду від 27 січня 2025року в означеній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги до ОСОБА_3 , стягнувши солідарно з відповідачів заборгованість за договорами позики.

Скаржник зазначив про порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи, серед яких не надання належної оцінки письмовим поясненням ОСОБА_2 від 11 червня 2024року про те, що позичені кошти використовувалися ним для оплати комунальних послуг, придбання подарунків для сина (онука позивача) тощо; неправильним тлумаченням судом положень статей 60, 61, 65 СК України щодо презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу; укладення договорів одним із подружжя в інтересах сім`ї, які створюють обов`язки для другого з подружжя для виконання зобов`язань за договорами.

Позиція інших учасників справи

Відзив до суду не подавався.

Розгляд справи апеляційним судом

В судове засіданнясуду апеляційної інстанції сторони повторно не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомленні відповідно до вимог статті 128 ЦПК України, що підтверджено довідками про доставку судових повісток до електронного кабінету адвоката Лошкарьова Ф.А., який просив розгляд скарги провести у його відсутність; на електрону пошту ОСОБА_2 ; рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, направлених за відомою суду адресою проживання ОСОБА_3 , які повернуто без вручення адресату у зв`язку з відсутністю відповідачки (частина восьма статті 128 ЦПК України).

Згідно частини другої статті 372 ч.2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Протягом періоду з 01 червня 2019року по 14 лютого 2021року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договори позики в загальному розмірі 54 300,00 доларів США. Договори оформлено у виді розписок, оригінали яких долучено до матеріалів справи (а.с.150-153).

З цих розписок встановлено, що 01 червня 2019 року позивач надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 32 000,00 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути у строк до 01 червня 2022 року.

30 червня 2020 року позивач надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 21 300,00 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути у строк до 30 червня 2023 року.

24 грудня 2020року та 14 лютого 2021року ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі по 500,00 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути у строк до 01 грудня 2021 року та до 01 жовтня 2021року відповідно. Докази про належне виконання позичальником умов договорів відсутні.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції і застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

За частинами першою, третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ураховуючи наведене, колегія суддів переглядає законність та обґрунтованість рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 січня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог пред`явлених до ОСОБА_3 щодо солідарної відповідальності відповідачів з повернення боргу за договорами позики.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 березня 2025року у справі №753/17584/21 (провадження № 61-4806св24) викладено висновок: «Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (частина першої статті 36 СК України).

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок, що «інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. […] Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї».

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 стверджував, що укладення договорів позики та передача коштів відбувалися у присутності доньки позивача - відповідача ОСОБА_3 . У заяві сформованій в системі Електронний суд від 11 червня 2024року відповідач ОСОБА_2 не заперечував факт отримання позичених коштів та їх використання на оплату комунальних послуг, придбання подарунків для сина ОСОБА_4 (онука позивача) (а.с.81). Наведене свідчить, що в ході розгляду справи відповідачами не заперечувався факт використання позичальником коштів в інтересах сім`ї. Оскільки відповідачами не заперечувалося та не спростовано твердження позивача про наявність у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарного обов`язку з повернення боргу, то висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог пред`явлених до ОСОБА_3 слід визнати необґрунтованим та таким, що суперечить нормам процесуального та матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема з огляду на презумпцію спільності права власності подружжя та солідарний обов`язок з виконання зобов`язань за правочинами.

На підставі викладеного рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 січня 2025 року в оскаржуваній частині в порядку статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню, з прийняттям у справі нової постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 пред`явлених до ОСОБА_3 та солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за договорами позики в загальному розмірі 54300,00 доларів США, що еквівалентно 2 057 703,93грн.

Щодо розподілу судових витрат

За частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За загальним правилом, встановленим частинами першою та другою статті 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема у разі задоволення позову на відповідача.

Матеріали справи свідчать, що при зверненні до судів першої та апеляційної інстанцій позивач був звільнений від сплати судового збору.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове скасування рішення суду від 27 січня 2025року та постановлення нового судового рішення в оскаржуваній частині, то стягненню з ОСОБА_3 на користь держави підлягають судові витрати, пов`язані з необхідністю оплати судового збору в суді апеляційної інстанції в розмірі 7267,20грн. (12 112,00грн. (судовий збір при зверненні до суду) х 0,8 (коефіцієнт для пониження розміру ставки) х 150% (ставка за подання апеляційної скарги) : 2 (кількість відповідачів)).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Лошкарьовим Федором Анатолійовичем, задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 січня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Стягнути з ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики у загальному розмірі 54 300,00 доларів США, що еквівалентно 2 057 703,93 гривні.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 7267,20грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді: Л.В. Базіль

Л.А. Приходько