Провадження № 22-ц/801/1056/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 рокуСправа № 127/42437/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.

Секретар: Пантелеймонова А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Вінницького обласного центру медико- соціальної експертизи

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Вінницької обласної ради, Вінницької обласної військової адміністрації, про нарахування та стягнення заробітної плати,

Рішення ухвалила суддя Борисюк І. Е.,

Рішення ухвалено без повідомлення (виклику) сторін у м. Вінниця

Повний текст рішення складено 28 лютого 2025 року,

Встановив:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Вінницької обласної ради, Вінницької обласної військової адміністрації, про нарахування та стягнення заробітної плати, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона працює старшою медичною сестрою Тульчинської міжрайонної МСЕК у Вінницькому обласному центрі медико-соціальної експертизи (ВОЦ МСЕ), за що впродовж 2022 року отримувала заробітну плату, що підтверджується довідкою про доходи № 21 від 19 грудня 2024 року.

З 01 січня 2022 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я», згідно якої розмір нарахованої заробітної плати медичним працівникам закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності за повністю виконану місячну (годинну) норму праці установлюється в межах фонду оплати праці на 2022 рік: на рівні не менше ніж 13 500,00 грн. для посад молодших спеціалістів з медичною освітою (фахових молодших бакалаврів), фахівців з початковим рівнем (короткий цикл) вищої освіти, першим (бакалаврський) рівень вищої медичної освіти і магістрів з медсестринства.

ВОЦ МСЕ відноситься до державної (комунальної) форми власності, проте вказана постанова не була застосована ним і, як результат, підвищення заробітної плати у відповідності до цієї постанови з 01 січня 2022 року не відбулося.

У зв`язку з цим, Первинна профспілкова організація ВОЦ МСЕ у відповідності до частин 9, 10 статті 21 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» внесла подання керівнику ВОЦ МСЕ про усунення порушень законодавства про працю та колективного договору в ВОЦ МСЕ, а саме, підвищити з 01 січня 2022 року працівникам заробітну плату у відповідності до постанови КМУ від 12 січня 2022 року № 2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я».

Листом № 161 від 23 лютого 2022 року ВОЦ МСЕ відмовив у задоволенні подання.

Таким чином з 01 січня 2022 року їй протиправно не виплачується заробітна плата у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 2 від 12 січня 2022 року «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я». За таких обставин вона просила зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй різницю заробітної плати за період з 01 січня 2022 року по 19 липня 2022 року з урахуванням фактично відпрацьованого часу у відповідності до постанови КМУ № 2 від 12 січня 2022 року «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я».

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2025 року позов задоволено.

Зобов`язано Вінницький обласний центр медико-соціальної експертизи нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату за період з 01 січня 2022 року по 19 липня 2022 року пропорційно до відпрацьованого часу у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 2 від 12 січня 2022 року «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» і виплатити їй різницю між виплаченою та нарахованою заробітною платою за період з 01 січня 2022 року по 19 липня 2022 року у відповідності до цієї постанови.

Стягнуто з ВОЦ МСЕ в дохід держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач Вінницький обласний центр медико-соціальної експертизи просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зазначив, що рішення суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи, що перешкодило суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом не враховано, що в період з 01 січня 2022 року по 19 липня 2022 року центр не мав чинної ліцензії на здійснення господарської діяльності з медичної практики, а тому з урахуванням роз`яснень Міністерства охорони здоров`я України від 28 січня 2022 року № 10-13/2496/2-22 підстави для застосування до Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи положень постанови КМУ № 2 від 12 січня 2022 року «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» відсутні.

Також відповідач звертає увагу на те, що він в повному обсязі фінансується за рахунок коштів обласного бюджету, субвенції на підтримку з державного бюджету місцевим бюджетам.

За таких обставин заявлені позивачем вимог є безпідставними, необґрунтованими і такими, що до задоволення не підлягають.

Третя особа Вінницька обласна рада надіслала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, а також зазначила, що суд першої інстанції правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Позивач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін, зазначивши, що оскільки відповідач не вказав на наявність обставин, передбачених частиною 2 статті 21 Закону України «Про оплату праці» та не надав відповідних доказів, то виплата їй заробітної плати у меншому розмірі, ніж це гарантовано законодавством, вказує на порушення її прав.

Третя особа Вінницька обласна державна адміністрація відзив на апеляційну скаргу не надіслала, а подала 15 квітня 2025 року (в межах строку на подачу відзиву) свої пояснення, де вказала, що рішення суду вважає незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а апеляційну скаргу вважає обґрунтованою і такою, що підлягає до задоволення; погоджується із її доводами, у тому числі і в тому, що в період з 01 січня 2022 року по 19 липня 2022 року центр не мав чинної ліцензії на здійснення господарської діяльності з медичної практики, а тому з урахуванням роз`яснень Міністерства охорони здоров`я України від 28 січня 2022 року № 10-13/2496/2-22 підстави для застосування до Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи положень постанови КМУ № 2 від 12 січня 2022 року «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» відсутні.

У судовому засіданні представник третьої особи Вінницької обласної ради Сенів А. М. апеляційну скаргу не визнав, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Представник третьої особи Вінницької обласної військової адміністрації Хомеренчук Ю. О., пославшись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного відповідачем рішення, просить його скасувати і відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи та позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили; заяв чи клопотань не надіслали.

Неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 2 статті 372 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників третіх осіб, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає за таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно диплому серії НОМЕР_1 , виданим 01 березня 1998 року, ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) у 1998 році закінчила Погребищенське медичне училище за спеціальністю «лікувальна справа» і отримала диплом молодшого спеціаліста із присвоєнням кваліфікації фельдшера (а. с. 8-9).

Із довідки Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи № 21 від 19 грудня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 працює у Вінницькому обласному центрі медико-соціальної експертизи на посаді старшої медичної сестри та за період з 01 січня 2022 року по 14 березня 2023 року її загальний дохід становив 115 619,71 грн. (а. с. 6).

31 січня 2022 року первинна профспілкова організація Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи відповідно до частин 9, і 10 статті 21 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» внесла подання керівнику Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи про усунення порушень законодавства про працю та колективного договору у Вінницькому обласному центрі медико-соціальної експертизи, а саме, зокрема: підвищити з 01 січня 2022 року працівникам заробітну плату відповідно до постанови КМУ від 12 січня 2022 року № 2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» (а. с. 10-12).

Вінницький обласний центр медико-соціальної експертизи 23 лютого 2022 року надав відповідь на подання, повідомивши, що центр не є комунальним некомерційним підприємством і не входить до медичних закладів, які працюють згідно з договором з Національною службою здоров`я України за програмою медичних гарантій. Центр в повному обсязі фінансується за рахунок коштів обласного бюджету, субвенцій на підтримку з державного бюджету місцевим бюджетам. Станом на 16 лютого 2022 року за січень місяць 2022 року виплачена заробітна плата згідно затвердженої тарифікації та відповідно до фінансування. На виконання постанови КМУ № 2 від 12 січня 2022 року «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» адміністрація звернулася до Вінницької обласної ради та галузевого департаменту щодо необхідності додаткового фінансування з метою виконання даної постанови (а. с. 13).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що такий нормативно-правовий акт як Постанова Кабінету Міністрів України № 2 від 12 січня 2022 року «Про деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» встановлює державну гарантію мінімальної оплати праці медичним працівникам закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності, до числа яких відносить лікарів (крім лікарів-інтернів) та професіоналів з вищою немедичною освітою, які допущені до медичної діяльності в закладах охорони здоров`я, а також молодших спеціалістів з медичною освітою (фахових молодших бакалаврів), фахівців з початковим рівнем (короткий цикл) вищої медичної освіти, першим (бакалаврським) рівнем вищої медичної освіти і магістрів з медсестринства. Недотримання роботодавцем вказаних гарантій є протиправним порушенням прав таких медичних працівників. Невиплата позивачу заробітної плати в розмірі, на який вона мала право відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, є втручанням у її право, відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, є втручанням у її право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Оскільки право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а позивач не отримала належну їй заробітну плату у повному обсязі, спрямовані нею вимоги на одержання цих виплат, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. За таких обставин наявні всі підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу різницю між виплаченою та нарахованою заробітною платою пропорційно до відпрацьованого часу у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 2 від 12 січня 2022 року «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я».

При цьому судом першої інстанції надано оцінку всім доводам відповідача, викладених ним у заперечення позовних вимог. Так, судом відхилені заперечення відповідача з посиланням на листи Міністерства охорони здоров`я України, оскільки вони не є нормативно-правовими актами, а мають лишень роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і нових правових норм не встановлюють. Також відхилені як безпідставні та необґрунтовані заперечення відповідача щодо відсутності у нього ліцензії на здійснення господарської діяльності з медичної практики, як на відсутність підстав для застосування постанови КМУ № 2 від 12 січня 2022 року, оскільки така ліцензія жодним чином не впливає на гарантовану державою оплату праці та не пов`язана із застосуванням і виконанням зазначеної постанови Кабінету Міністрів України № 2 від 12 січня 2022 року.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 1 статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (стаття 94 КЗпП України).

Статтею 97 КЗпП України визначено, що роботодавець (роботодавець фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами (частина 4).

Відповідно до статті 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами першою і другою статті 8 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, а також шляхом оподаткування доходів працівників. Умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частинами третьою і п`ятою цієї статті та частиною першою статті 10 цього Закону.

Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (частина 1). Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника (частина 2).

Статтею 77 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» визначені професійні права та пільги медичних і фармацевтичних працівників, згідно пункту «ж» частини 1 якої медичні і фармацевтичні працівники мають право на оплату праці у державних та комунальних закладах охорони здоров`я у розмірі, не нижчому, ніж визначено Кабінетом Міністрів України, у тому числі з дотриманням гарантій щодо мінімальної заробітної плати.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 2 від 12 січня 2022 року «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я», яка підлягає застосуванню із 01 січня 2022 року, установлено, що: 1) розмір нарахованої заробітної плати медичним працівникам закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності за повністю виконану місячну (годинну) норму праці установлюється у межах фонду оплати праці на 2022 рік: на рівні не менше 20000 гривень лікарям (крім лікарів-інтернів) та професіоналам з вищою немедичною освітою, які допущені до медичної діяльності в закладах охорони здоров`я; на рівні не менше 13500 гривень для посад молодших спеціалістів з медичною освітою (фахових молодших бакалаврів), фахівцям з початковим рівнем (короткий цикл) вищої медичної освіти, першим (бакалаврський) рівнем вищої медичної освіти і магістрів з медсестринства.

У підпункті 5 пункту 1 цієї постанови передбачено, що у разі встановлення медичному працівнику неповного робочого дня або неповного робочого тижня, а також під час невиконання працівником у повному обсязі встановленої норми тривалості робочого часу вимога щодо розміру оплати праці, передбачена підпунктом 1 пункту 1 цієї постанови, застосовується пропорційно до відпрацьованого часу.

Таким чином, постановою Кабінету Міністрів України № 2 від 12 січня 2022 року «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я», яка є нормативно-правовим актом, встановлено державну гарантію мінімальної оплати праці медичним працівникам закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності, до числа яких віднесено лікарів (крім лікарів-інтернів) та професіоналів з вищою немедичною освітою, які допущені до медичної діяльності в закладах охорони здоров`я, а також молодших спеціалістів з медичною освітою (фахових молодших бакалаврів), фахівцям з початковим рівнем (короткий цикл) вищої медичної освіти, першим (бакалаврський) рівнем вищої медичної освіти і магістрів з медсестринства.

Недотримання роботодавцем цієї гарантії є протиправним порушенням прав таких працівників.

Зменшення гарантованого державою розміру заробітної плати допускається лише у випадках, встановлених частинами другої-третьою статті 21 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника (ч. 2). Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання (ч. 3).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 перебуває у трудових відносинах із відповідачем та займає посаду старшої медичної сестри, тому на неї поширюються гарантії оплати праці для медичних працівників, встановлені постановою Кабінету Міністрів України № 2 від 12 січня 2022 року «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я».

Також судом встановлено, що відповідач не проводив виплату заробітної плати позивачу в розмірі, на який вона мала право відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, що судом визнано як втручання у право позивача на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого і правильного висновку, що позивач має право на оплату праці у розмірі не нижчому, ніж визначено постановою Кабінету Міністрів України № 2 від 12 січня 2022 року «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я».

Доводи апеляційної скарги є ідентичними запереченням відповідача на позов ОСОБА_1 , викладеним ним у своєму відзиві на позовну заяву, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, спростувавши їх тим, що роз`яснення Міністерства охорони здоров`я України від 28 січня 2022 року № 10-13/2496/2-22, не є нормативно-правовим актом, має лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не встановлює нових правових норм, а відсутність ліцензії у відповідача на здійснення господарської діяльності з медичної практики, на що він посилався як на підставу для не застосування постанови КМУ, суд визнав безпідставним та необґрунтованим, оскільки відсутність такої ліцензії не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із обов`язком роботодавця здійснювати гарантовану державою оплату праці і зазначена постанова спрямована на дотримання гарантій умов оплати праці медичних працівників й не пов`язується із наявністю/відсутністю ліцензії на здійснення господарської діяльності з медичної практики та підлягає застосуванню до визначених у ній медичних працівників закладів охорони здоров`я державної або комунальної власності.

Інших доводів незаконності та необґрунтованості оскаржуваного судового рішення відповідачем в апеляційній скарзі не наведено.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування чи зміни, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
В. В. Сопрун

Повний текст судового рішення складений 15 травня 2025 року