Справа № 698/106/25
Провадження № 2/698/119/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 р. Калинопільський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Баранова О.І.,

за участю секретаря Пугачовської Т.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб у відкритому судовому засіданні в залі суду у селищі Калинопіль, Звенигородського району, Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення майна зі складу спільного майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить виключити зі складу спільного майна подружжя житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 та визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на вказаний житловий будинок, а також стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову зазначила, що 29 грудня 2007 року позивач уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 та почали проживати з ним спочатку в смт. Єрки у будинку його матері, а потім переїхали в с. Гуляйполе, де проживали в будинку бабусі позивача по АДРЕСА_2 .

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Будинок бабусі позивача по АДРЕСА_2 був непридатний для проживання великої сім`ї, але коштів на придбання іншого будинку у подружжя не було.

Позивач вказує, що вирішила придбати будинок АДРЕСА_3 , який продавала її знайома, на що вирішила позичити кошти у вітчима ОСОБА_5 та домовилася з ним, що борг буде віддавати частинами при отриманні орендної плати за власні земельні ділянки, про що надала розписку.

За домовленістю із продавцем, загальна ціна будинку складала 55000 гривень.

Так як на той час позивач хворіла, оформленням будинку займався відповідач і він же оформив договір купівлі - продажу на своє ім`я.

В період з 2019 р. по 2024 р. позивач розрахувалася з ОСОБА_5 , відповідач участі у поверненні боргу не приймав.

На підставі рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 28.01.2025 року шлюб між сторонами був розірваний.

Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 17.02.2025 року провадження у справі відкрито та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 18.03.2025 року, постановлено проводити розгляд справи з викликом сторін.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю.

Ч. 4 ст. 206 ЦПК України вказує на те, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи із наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.12.2007 року, який розірвано на підставі рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 17.02.2025 року.

За договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Катеринопільського районного нотаріального округу Вечірко Н.В. 27.09.2019 року, зареєстрованого за № 1629, ОСОБА_2 придбав житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З відомостей, що містяться у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №183327724 від 02.10.2019 року вбачається, що власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

З відомостей довідки ПП «АгроВідрядження ВВ» вбачається, що останнє підтверджує те, що дійсно орендує земельні ділянки у ОСОБА_1 , що також стверджується копіями доданих договорів оренди від 24.10.2015 р.

Згідно відомостей розписки від 20.01.2019 р. ОСОБА_5 позичив ОСОБА_1 кошти на купівлю будинку у сумі 55000 грн., яку остання зобов`язується віддавати за рахунок орендної плати з земельного паю до повного погашення боргу.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція викладена в постанові Пленуму Верховного суду України по справі № 6-846цс16 від 12 жовтня 2016 року.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першоїстатті 57 СК Українита вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2019 року у справі № 362/2567/17-ц (провадження № 61-28795св18) зроблено такий висновок: «Згідно частини шостої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Це пов`язано з тим, що для сімейних відносин важливе значення має не лише державна реєстрація шлюбу, а й дійсні відносини чоловіка та дружини. Якщо ж цього немає і чоловік та дружина фактично не складають однієї сім`ї, то на такі відносини не може поширюватися режим спільності майна подружжя. У разі спору заінтересована особа повинна довести в суді факт окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу».

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини 1статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав зповажної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, за нормою п.3 ч.1 ст.57 СК України позивач має довести, що майно було набуте ним за кошти, які належали йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18).

Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За нормами ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з нормами ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на вищевикладене, суд враховує визнання позову відповідачем та те, що спірний будинок, хоча і був придбаний під час шлюбу сторін на ім`я відповідача ОСОБА_2 , але за особисті кошти позивача ОСОБА_1 , а отже позовні вимоги є законними та обґрунтованими, тому суд ухвалює виключити вказаний будинок зі складу спільного майна подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , придбаний 27.09.2019 року на ім`я ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Катеринопільського районного нотаріального округу Вечірко Н.В. 27.09.2019 року, зареєстрованого за № 1629.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами із іншими судовими витратами.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Вирішуючи питання про стягнення на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що наявні у матеріалах справи: договір про надання консультаційних і юридичних послуг від 03.02.2025 року, квитанція до прибуткового касового ордеру №62 на суму 5000 грн., є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу, які понесла позивач.

На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1880 гривень, від сплати якого позивача було звільнено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 328, 392 ЦК України, ст.ст. 57, 60 СК України, ст.ст.12, 13, 81, 82, 133, 137, 141, 206, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги - задовольнити повністю.

Житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 виключити зі складу спільного майна подружжя, визнавши останній роздільним майном подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташованийпо АДРЕСА_1 , придбаний 27.09.2019 року на ім`я ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Катеринопільського районного нотаріального округу Вечірко Н.В. 27.09.2019 року, зареєстрованого за № 1629.

Стягнути з ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), понесені останньою судові витрати на надання правничої допомоги у розмірі 5000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1880 гривень, від сплати якого позивача було звільнено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Черкаського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 23 травня 2025 року.

Головуючий Баранов О.І.