П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2025 року м. Київ

Справа № 754/547/25

Провадження № 22-ц/824/8839/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А. М.,

суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядкуписьмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Кравинською Юлією Вікторівною, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року позивачем подано позов у якому посилаючись на неповернення відповідачем переданих позивачем відповідачу в борг коштів у розмірі 34 000,00 грн. за період з грудня 2023 року по квітень 2024 року позивач просить стягнути з відповідача 34 000,00 грн. суми заборгованості, 646,00 грн. - втрати від інфляції (період з 09.11.2024 по 25.12.2024), 130,98 грн. - три проценти річних (період з 09.11.2024 по 25.12.2024), 1211,20 грн. - судового збору, 4 200,00 грн. - правничої допомоги. У позові зазначається, що кошти в сумах 7 000,00 грн., 11 000,00 грн., 1 500,00 грн., 10 000,00 грн., 1 500,00 грн. перераховані з використанням платіжної системи Маstercard, а кошти в сумі 3 000,00 грн. передавались готівкою, що підтверджується перепискою (скріншоти додаються).

Відзиву на позовну заяву на адресу суду першої інстанції не надходило.

Також у позові вказується про попередній (орієнтований) розрахунок витрат за надання професійної правничої допомоги.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Судові витрати покладено на позивача.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у наданих стороною позивача фіскальних документах не вказується про перерахунок коштів саме, як позики/боргу, а не будь-яких інших видів платежів, а надана стороною позивача переписка за допомогою мобільного додатку не дає суду можливості однозначно встановити, що ця переписка велась саме між сторонами спору і з номерів телефонів, які належать саме сторонам спору. Будь-яких конкретних правових доказів, які б з урахуванням вимог ст. 207, 208, 1047 ЦК України давали суду правові підстави для висновку про укладення сторонами письмово договору позики і про перерахування/передачу коштів позивачем відповідачу саме, як позики і в борг суду не надано. За таких обставин у задоволенні позову відмовляється за недоведеністю позовних вимог.

Також у судовому засіданні до початку судових дебатів адвокатом позивача в усній формі заявлено прохання не вирішувати при ухваленні рішення питання про оплату правничої допомоги, оскільки докази витрат на правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.

25 лютого 2025 року до Деснянського районного суду міста Києва надійшла сформована адвокатом Кравинською Ю.В. 24.02.2025 в системі «Електронний суд» заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу в сумі 6 700,00 грн.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення правничої допомоги.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.02.2025 у справі № 754/547/25 відмовлено в задоволенні позову, а відтак за таких обставин заява про ухвалення додаткового рішення задовольняється та додатковим рішенням у задоволенні вимог про стягнення правничої допомоги відмовляється.

Не погоджуючись з рішеннями суду, 05 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 - адвокат Кравинська Ю.В. подала апеляційну скаргу, у обґрунтуванні доводів якої вказує на те, що рішення від 24.02.2025 року, додаткове рішення від 25 лютого 2025 року Деснянського районного суду м. Києва по цивільній справі №754/547/25 є незаконними в повному обсязі, винесеними внаслідок неправильної оцінки доказів, необґрунтованої відмови у витребуванні доказів, неправильного встановлення обставин, які мають значення для вирішення справи, а також при не застосуванні судом норм права, про застосування яких Позивачкою було заявлено у позові, в судовому засіданні.

Зазначає, що в позовній заяві позивач (в особі представника) посилались на правові норми, що регулюють позикові відносини між Сторонами, але навіть якщо допустити відсутність укладеного між Сторонами договору позики, то отримані Відповідачкою грошові кошти так само підлягають поверненню позивачці, однак на підставі ст. 1212 ЦК України, як безпідставно набуте.

Вважає, що не може вважатись правомірним залишення у розпорядженні однієї особи (Відповідачки) грошових коштів іншого особи (Позивачки) лише внаслідок недоліків у оформленні (документуванні) між такими Сторонами взаємовідносин та невірного застосування норм права Позивачем.

На підставі зазначено вважає, що рішення від 24 лютого 2025 року Деснянського районного суду м. Києва по цивільній справі №754/547/25 підлягає скасуванню та просить апеляційний суд ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 06 березня 2025 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу Стрижеусу А. М.

Листом Київського апеляційного суду від 07 березня 2025 року витребувано матеріали справи № 754/547/25 з Деснянського районного суду м. Києва.

11 березня 2025 року матеріали справи № 754/547/25 надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Кравинською Юлією Вікторівною, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише

у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Встановлено, що ОСОБА_1 було передано банківськими переказами за період з грудня 2023 року по квітень 2024 року грошові кошти в національній валюті України (гривні) в загальному розмірі: 34 000,00 грн. (тридцять чотири тисячі гривень 00 копійок), які було передано:

- 23.12.2023 року в сумі: 7 000 (сім тисяч гривень 00 копійок), згідно з квитанцією №K8HM-4B7X-6XM2-EMK3 від 23.12.2023, картка НОМЕР_6, що відповідає рахунку НОМЕР_3

- 09.01.2024 року в сумі: 11 000 (одинадцять тисяч гривень 00 копійок), згідно з квитанцією № X2BH-4TX4-E4E8-2XAM від 09.01.2024, картка НОМЕР_6, що відповідає рахунку НОМЕР_3

- 03.04.2024 року в сумі: 1 500 (одна тисяча п`ятсот гривень 00 копійок), згідно з квитанцією № CP8A-K7P8-C23X-8C4A від 03.04.2024, картка НОМЕР_5, що відповідає рахунку НОМЕР_4

- 08.04.2024 року в сумі: 10 000 (десять тисяч гривень 00 копійок), згідно з квитанцією №CH2K-5037-00C9-742P від 08.04.2024, картка НОМЕР_5, що відповідає рахунку НОМЕР_4

- 10.04.2024 року в сумі: 1 500 (одна тисяча п`ятсот гривень 00 копійок), згідно з квитанцією №C45K-X171-K34T-E775 від 10.04.2024, картка НОМЕР_5 , що відповідає рахунку НОМЕР_4 .

Призначення цих платежів не вказане на жодній з наданих позивачем квитанцій.

Позивач зазначає що загалом передала відповідачу грошових коштів в загальному розмірі: 34 000,00 грн. Відповідач не повернула, уникає зустрічей з Позивачкою, що свідчить про наміри Відповідачки ухилитися від виконання зобов`язань по поверненню, на її думку, боргу.

У якості доказів існування боргового зобов`язання відповідача перед позивачем, окрім квитанцій переказу коштів ОСОБА_1 також додає до своєї позовної заяви переписки в мессенджері «Telegram» (а. с. 31 - 39), на яких, на думку Позивача, саме ОСОБА_2 багаторазово звертається до Позивача з проханням надати у борг певну суму коштів.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Так, частина друга статті 11 ЦК України визначає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Згідно з ст. 100 ЦПК України, електронні докази є повноправним видом доказів та дозволяє подавати електронні повідомлення, зокрема листування в месенджерах, як доказові матеріали. Водночас суд оцінює належність і допустимість таких доказів, зокрема питання автентичності походження повідомлень та цілісності їх змісту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 (справа №916/3027/21) надала важливі роз`яснення щодо використання електронного листування в месенджерах як доказу. Вона підкреслила, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише у тому випадку, якщо це листування дає можливість встановити авторів повідомлень та їхній зміст.

Тобто критично важливим є підтвердження, що саме сторони спору є учасниками переписки, а тексти не були спотворені. Суд у кожному конкретному випадку оцінює належність і допустимість таких доказів, враховуючи всі обставини та своє внутрішнє переконання.

Великою Палатою у вищезгаданій справі також зауважено, що роздруківки електронного листування самі по собі не є ні письмовими доказами, ні електронними документами в розумінні законодавства про електронні документи. Однак, якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Отже, ключовим фактором є автентичність: чи доведено, що переписка реально відбулася між конкретним позивачем і відповідачем, і чи не була вона змінена.

Зокрема, у цій справі Позивач надав суду роздруківки листування, на його думку, між Позивачем та Відповідачем. При цьому Відповідач жодним чином не підтверджував, що здійснював вказане листування. Окрім цього, жодних доказів, що телефонний номер зазначений у наданій Позивачем переписці дійсно належить Відповідачу матеріали справи не містять, з відповідним клопотанням до суду першої інстанції, про встановлення належності телефонного номера Відповідачу в оператора мобільного зв`язку Позивач не зверталася.

Відтак підстави у суду для прийняття такого листування як доказ та надання йому оцінки відсутні.

Надані позивачем копії квитанцій не підтверджують укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджують факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача та його обов`язок повернути ці кошти, що свідчить про відсутність підстав для стягнення вказаної суми як боргу за договором позики.

Самі по собі квитанції надсилання коштів на банківський рахунок, без жодного зазначення мети платежу та договірних правовідносин, не можуть свідчити про виникнення боргових зобов`язань однієї сторони перед іншою.

Щодо доводів про можливість застосування ст. 1212 ЦК України колегія суддів зазначає наступне.

Вирішуючи спір у справі, місцевий суд слушно зауважив, що позивачкою підтверджено факт відсутності між сторонами будь-яких зобов`язань. Належні докази укладення між сторонами договору позики у матеріалах справах відсутні.

У такому разі, ОСОБА_1 достеменно знаючи, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів на користь ОСОБА_2 , здійснювала неодноразові платежі на її банківські рахунки.

При цьому протягом тривалого часу надсилання коштів, в період з грудня 2023 року по квітень 2024 року, Позивач не вчиняла жодних дій для повернення, у випадку відсутності договірних зобов`язань, помилково сплачених грошових коштів, очевидно, вважаючи, платежі правомірними. І лише 29 жовтня 2024 року надіслала досудову вимогу відповідачу, та 27 грудня 2024 року - звернулася до суду.

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі №127/12240/22 звернув увагу, що тлумачення статей 1212, 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності.

В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Якщо особа здійснила сплату грошових коштів, знаючи, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для їх сплати, а згодом вимагає повернення сплачених грошових коштів, то така особа поводиться суперечливо й безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21.

У такому разі, якщо вважати що кошти Відповідачем отримані безпідставно для застосування ст. 1212 ЦК України, Позивач достеменно знаючи, що не зобов`язана перераховувати кошти з огляду на відсутність договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте здійснювала ці платежі та протягом тривалого часу не вважала їх неправомірними, її поведінка щодо вимоги повернення цих коштів, дійсно, є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Отже, вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи, що відмова у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів не призвело до неправильного вирішення справи, вказане порушення не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Вирішуючи долучене до апеляційної скарги аналогічне клопотання позивачки апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи із предмету та змісту позовних вимог, апеляційний суд вважає, що вказані у клопотанні докази не можуть підтвердити обставини, на які позивачка посилається як на підставу позовних вимог. Зокрема сам факт надсилання та отримання коштів на банківських рахунках вже є доведеним наданими Позивачем квитанціями, а факт отримання коштів Відповідачем не оспорюється. Інших обставин, які може підтвердити доказ, або аргументи, які він може спростувати, позивачем не наведено.

Таким чином, апеляційний суд відмовляє у задоволенні клопотання позивачки про витребування доказів.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду попередньої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.

Отже, додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва також не підлягає скасуванню, у зв`язку з відмовою у задоволені основних позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до ВерховногоСуду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна