Справа № 130/3677/23
Провадження № 22-ц/801/943/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 рокуСправа № 130/3677/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №130/3677/23 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діють в інтересах ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Лисого Олександра Васильовича на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 лютого 2025 року, яке ухвалив суддя Шепель К.А. у Жмеринському міськрайонному суді Вінницької області, повний текст складено 17 лютого 2025 року,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діють в інтересах ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що неповнолітнім велосипедистом ОСОБА_6 було порушено Правила дорожнього руху, внаслідок чого сталося зіткнення велосипеда із автомобілем «Ford Fiesta», який належить позивачу ОСОБА_1 , і яким керував позивач ОСОБА_2 .

Постановою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 листопада 2023 року (справа №130/2062/23) провадження в справі відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст.184 КУпАП закрито, в зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ч.2 ст.38 КУпАП.

ОСОБА_1 зверталась з досудовою вимогою до батьків ОСОБА_5 , відповідачів у справі, щодо добровільного відшкодування витрат на здійснення ремонту пошкодженого транспортного засобу, проте відповідачі не відшкодували зазначені збитки.

Крім того, ОСОБА_2 зазначив, що йому як водію транспортного засобу було завдано немайнових втрат, моральні страждання, які позначилися на негативних змінах в його житті, оскільки він переніс емоційний стрес, душевне потрясіння внаслідок ДТП.

З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог позивачі просили стягнути з відповідачів в рівних частинах на користь ОСОБА_1 33959,79 грн матеріальної шкоди за пошкодження автомобіля, та на користь ОСОБА_2 15000 грн моральної шкоди, а також судові витрати.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частинах на користь:

- ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 33959,79 грн;

- ОСОБА_2 моральну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 10000 грн;

- ОСОБА_1 судові витрати по справі: 1073,60 грн судового збору; 908,74 грн витрат на оплату інженерно-транспортної експертизи; 3820,32 грн витрат на оплату автотоварознавчої експертизи; 2500 грн витрат на правову допомогу адвоката Смірнова С.М., 10000 грн витрат на правову допомогу адвоката Ковальова В.О., а всього 18302,66 грн;

- ОСОБА_2 судові витрати по справі: 1073,60 грн судового збору; 2500 грн витрат на правову допомогу адвоката Смірнова С.М., 10000 грн витрат на правову допомогу адвоката Ковальова В.О., а всього 13573,60 грн.

У стягненні з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частинах на користь ОСОБА_1 5000 грн витрат на правову допомогу відмовлено.

У стягненні з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частинах на користь ОСОБА_2 5000 грн моральної шкоди та 5000 грн витрат на правову допомогу відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Лисий О.В. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, суд першої інстанції не повно з`ясовав усі фактичні обставини справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, порушено норми матеріального та процесуального права. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги те, що постанова Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 листопада 2023 року (справа №130/8062/23), не підтверджує вину малолітнього ОСОБА_5 у спричиненні ДТП, не встановлює протиправність поведінки ОСОБА_5 та наявність причинного зв`язку між такою поведінкою особи та завданою шкодою.

Крім того, наявні в матеріалах справи висновки експертів, не підтверджують беззаперечного висновку про порушення ОСОБА_5 Правил дорожнього руху, внаслідок якого відбулося зіткнення з транспортним засобом та велосипедом.

Вважає, що розмір шкоди, який задоволено судом першої інстанції є безпідставним, несправедливим та неспівмірним, що призведе до безпідставного збагачення за рахунок відповідачів та не є підтверджений належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Також, зазначив, що позивач ОСОБА_2 не є власником транспортного засобу, а тому моральна шкода, завдана у зв`язку з його пошкодженням, не може бути стягнута на його користь.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальов В.О. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 лютого 2025 року - без змін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 квітня 2025 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 липня 2023 року, близько 16:15 год, малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рухаючись по вул. Кутузова в м. Жмеринка, здійснюючи поворот ліворуч по даній вулиці, не вибрав безпечної швидкості, рухаючись ближче до лівого краю дороги та допустив зіткнення із автомобілем марки «Ford Fiesta», д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 . Про це свідчить протокол серії ВАВ № 424404, складений працівником поліції 30 липня 2023 року відносно матері велосипедиста ОСОБА_3 за частиною першою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також повідомлення начальника поліції від 1 серпня 2023 року позивачеві (т.1 а.с.13 - 14).

З пояснення малолітнього ОСОБА_5 від 29 липня 2023 року, які містяться у матеріалах справи про адміністративне правопорушення, а також копія якого є у справі, що розглядається, видно, що він, повертаючи ліворуч, не встиг відреагувати на автомобіль, який виїжджав з-за повороту, і допустив зіткнення з цим автомобілем (т.1 а.с.15).

Право власності позивачки ОСОБА_1 на автомобіль Ford Fiesta підтверджується фотокопією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т.1 а.с.12).

Позивач ОСОБА_1 як власник пошкодженого автомобіля 28 грудня 2023 року зверталась до батьків неповнолітнього з досудовою вимогою про відшкодування матеріальної шкоди (т.1 а.с.20 - 21).

Постановою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 листопада 2023 року (справа №130/2062/23) провадження у справі відносно ОСОБА_3 за частиною першою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого частиною другою статті 38 Кодексу України про адміністративне правопорушення (т.1 а.с.18).

Судом встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №424404 від 30 липня 2023 року, ОСОБА_3 не виконує батьківські обов`язки, в результаті чого її малолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час руху на велосипеді порушив ПДР, а саме п. 11.14 рухався на велосипеді по лівому краю проїжджої частини, що призвело до зіткнення з транспортним засобом «Ford Fiesta», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Зі схеми дорожньо-транспортної пригоди видно, що велосипед після ДТП розташований на зустрічній для себе частині дороги, що свідчить про те, що повертаючи ліворуч, велосипедист також перебував на зустрічній для себе частині дороги (т.1 а.с.71).

Згідно пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Стаття 38 КУпАП регулює питання строків накладення адміністративного стягнення, що можливо зробити виключно щодо особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, що в свою чергу дає підстави для висновку про те, що застосування цієї норми (можливість накладення адміністративного стягнення) повинно відбуватись лише у випадку встановлення вини особи у вчиненні правопорушення та з урахуванням строків, закріплених у цій статті.

Закрити провадження з нереабілітуючих підстав або звільнити від відповідальності можливо лише винувату особу, в діях якої є склад правопорушення, в іншому випадку прийняття такого рішення є свавільним.

Таким чином, якщо суд, закриваючи провадження у справі у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення (на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП), не встановлює вину особи та інші обставини, передбачені статті 280 КУпАП, суд фактично не виконує свою основну функцію: здійснення правосуддя.

Верховний суд дотримуючись незмінної позиції, що закінчення строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого статтею 38 КУпАП не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєні адміністративного правопорушення. Така підстава не може бути застосована до осіб, які не вчиняли адміністративного правопорушення або їх вина у вчиненні адміністративного правопорушення не доведена у встановленому законом порядку, адже до таких осіб слід застосовувати реабілітуючі підстави закриття справи, передбачені пунктами 1-4 частини 1 статті 247 КУпАП (постанови Верховного суду від 07 лютого 2018 року в справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі № 927/623/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18, від 29 квітня 2020 року в справі № № 686/4557/18, від 26 січня 2022 року в справі № 465/674/19, від 26 жовтня 2022 року в справі №645/6088/18).

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що постановою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 листопада 2023 року (справа №130/8062/23), не підтверджено вину малолітнього ОСОБА_5 у спричиненні ДТП, оскільки провадження закрито у справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених статтею 38 КУпАП, тобто з нереабілітуючих підстав.

Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до вимог статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом зазначеної норми підставою цивільної відповідальності за завдану шкоду є протиправність поведінки заподіювача, його вина, негативні наслідки у вигляді втрати чи пошкодження майна та причинний зв`язок між цими діями та наслідками.

Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав і законних інтересів іншої особи. Залежно від характеру юридичного обов`язку, покладеного на особу правовим актом, договором, службовими обов`язками тощо, протиправна поведінка може бути у формі протиправної дії або протиправної бездіяльності.

Майнова шкода, грошовим виразом якої є збитки, поділяється на реальну шкоду, якою є витрати на відновлення порушеного права у зв`язку з втратою та пошкодженням майна, а також упущену вигоду, тобто доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (стаття 22 Цивільного кодексу України).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та наслідками полягає в тому, що шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки, тобто не існує будь-яких інших обставин, які вплинули на ці події (опосередкований причинний зв`язок).

Вина, тобто психічне ставлення особи до вчиненого нею протиправного діяння, а також до негативних наслідків, що настали в результаті такої поведінки або діяння, можлива у формі умислу або необережності. Умисел полягає в тому, що особа розуміє значенні своїх дій, передбачає настання негативних наслідків і свідомо їх допускає. Необережність полягає в тому, що особа не передбачає можливість завдання шкоди при обов`язку її передбачити.

Відшкодування шкоди на підставі спеціальних умов відповідальності відбувається в межах спеціальних деліктів.

Так, частина перша статті 1178 Цивільного кодексу України передбачає, що шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.

За загальним правилом цього положення відповідальність за шкоду, завдану малолітніми особами, несуть батьки (усиновлювачі), опікуни малолітньої особи або інша фізична особа, які на правових підставах здійснюють виховання малолітньої особи. Оскільки обов`язок здійснювати виховання дитини покладається в рівній мірі на обох батьків, обидва батьки в рівній мірі несуть відповідальність за шкоду, завдану малолітньою особою. При цьому відповідальність покладається на них незалежно від того, чи проживають вони разом з дитиною, чи ні.

Згідно з пунктами 6.1, 6.6. «в» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, рухатися по дорозі на велосипедах дозволяється особам, які досягли 14-річного віку.

Згідно з висновком судової інженерно-транспортної експертизи від 09 липня 2024 року, у досліджуваній дорожньо-транспортній ситуації, при умові, що на момент зіткнення із велосипедистом автомобіль Ford Fiesta перебував у нерухомому стані, в діях водія цього автомобіля ОСОБА_2 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору перебували у причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. У досліджуваній дорожньо-транспортній ситуації, при заданому комплексі вихідних даних, в діях велосипедиста ОСОБА_5 вбачається невідповідність вимог пунктів 10.5, 11.14 Правил дорожнього руху.

Згідно з висновком судової транспортно-товарознавчої експертизи від 17 жовтня 2024 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Ford Fiesta на момент проведення експертизи становить 33959,78 грн (т.2 а.с.1 - 27).

У судовому засіданні суду першої інстанції був допитаний експерт ОСОБА_7 , який підтримав свій висновок інженерно-транспортної експертизи від 09 липня 2024 року. Висновок зроблений ним на підставі наданих йому матеріалів справи. Велосипедист мав би взяти правіше, щоб об`їхати Ford. Слід гальмування на схемі може свідчити, що Ford при зіткненні стояв. Цей його висновок зроблений більше зі слів учасників ДТП. Для більш детального дослідження необхідно провести слідчий експеримент і отримати вихідні дані для подальших розрахунків.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили та оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивовано в судовому рішенні.

Частинами першою та другою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Системний аналіз змісту вказаних норм процесуального законодавства свідчить, що висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, наряду з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його, як доказу, здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом статті 89 ЦПК України.

Відповідно до ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи і виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Колегія суддів зазначає, що висновок судової транспортно-товарознавчої експертизи від 17 жовтня 2024 року, підтверджує, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Ford Fiesta на момент проведення експертизи, становить 33959,78 грн.

Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували розмір майнової шкоди, а тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, отже доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст. 1178 ЦК України шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьої цієї статті моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною четвертою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4, обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Отже, враховуючи вищевикладені норми права, апеляційний суд приходить до висновку, що є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_2 , який не є власником транспортного засобу, не має права на відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що є доведеним факт заподіяння позивачеві ОСОБА_2 (водію автомобіля) моральної шкоди, оскільки сам факт зіткнення з дитиною-велосипедистом призвів до виникнення сильного стресу, обумовленому переляком, переживанням та побоюванням за життя дитини.

При цьому, суд першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частинах на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

Аргументів щодо незгоди з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат апеляційна скарга не містить.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 48959,79 грн, що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Лисого Олександра Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 14 травня 2025 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Матківська М.В.