П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2025 року м. Київ

Справа № 758/11904/23

Провадження: № 22-ц/824/6868/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Сівоздрава Анатолія Анатолійовича в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Маркєлової В. М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в період з 16.08.2022 по 24.10.2022 вона працювала продавцем у квітковому магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який у фотогалереї « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де також надавалися послуги з оформлення та декору івентів, галерей та шоу-румів, проводилися флористичні майстер-класи ОСОБА_3 . Її роботодавцем виступав особисто суб?єкт підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 . Погоджена при прийомі на роботу заробітна плата за домовленістю складала 800 грн за 1 робочу зміну. Після співбесіди та інструктажу вона надала копію паспорту та довідки про присвоєння РНОКПП, а ОСОБА_1 пообіцяв укласти з нею трудовий контракт та зареєструвати його в Центрі зайнятості, що так і не було зроблено. Вказує, що до її посадових обов?язків належало наступне: підготувати робоче місце (поміняти воду для квітів; підрізати квіти, що стоять у вазах; забезпечувати чистоту у торговому залі; продавати букети, квіти та декор, що знаходяться в магазині; зв`язуватися з постачальниками, замовляти товар та закуповувати квіти; приймати замовлення на оформлення та декор від клієнтів; вирішувати особисті питання ОСОБА_3 (його замовлення по місту, організація роботи в складських приміщеннях, організовувати роботу інших працівників та надання послуг); організовувати майстер-класи (пошук та запис бажаючих, купівля матеріалу, підготовка до майстер-класів, фото- та відеозйомка, ведення звітності про оборот коштів в магазині та багато іншого. Нерідко вона самостійно замовляла товари, оплачувала їх, організовувала доставку до магазину, а роботодавець компенсував її витрати готівкою. Вказує, що повна робоча зміна тривала з 11-00 по 21-30. Однак, як виявилося в подальшому, у ОСОБА_1 за період працевлаштування її, позивачки, було багато боргів, здебільшого заборгованість за оренду складських приміщень, де він зберігав декор та інвентар. Відмічає, що заробітна плата на її картку перераховувалась нерегулярно, але оплати все ж інколи були. Водночас, ОСОБА_1 регулярно просив її позичити йому гроші для термінового погашення боргів перед орендодавцями складським приміщень та для розрахунку з постачальниками за квіти. Через затримки у виплаті заробітної плати та відсутність контакту з роботодавцем вона, позивачка, через месенджер «Телеграм» попередила ОСОБА_1 про неможливість подальшої співпраці на таких умовах та написала заяву про звільнення і, передавши свою зміну 24.10.2022, більше на роботу в магазин не виходила.

Наявність заборгованості по заробітній платі, яка складає 18 400 грн, (23 робочих зміни по 800,00 грн за 1 зміну), ОСОБА_1 визнає, але жодних заходів з її погашення з кінця жовтня 2022 року до дати подання позовної заяви так і не вжив.

На підставі викладеного, просила суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 18 400 грн, а також середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні в розмірі 103 200 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 18400 грн.

У задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Сівоздрав А. А. в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд вийшов за межі позовних вимог, змінивши позовні вимоги на власний розсуд, ураховуючи ту обставину, що позивачкою, в ході судового розгляду, не було заявлено про зміну предмету позову. Також є незрозумілим, на якій підставі суд дійшов висновку про укладеність правочину. Посилається й на те, що суд долучив до матеріалів справи докази в порушення вимог ЦПК України. Звертає увагу, що розписка, та переписка з месенджеру «телеграм», долучені позивачкою до справи не можуть слугувати належним та допустимим доказом на підтвердження позовних вимог.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 07 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Мороз О. О. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими, зазначив, що в даному випадку, відсутній вихід за межі позовних вимог судом першої інстанції, адже судова практика свідчить про те, що спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Крім того, відмітив, що порушення процедури долучення доказів не відбулося, а розписка є належним та допустимим доказом.

Від адвоката Сівоздрава А. А. в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 надійшла до суду заява про розгляд апеляційної скарги без його участі, доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник, адвокат Мороз О. О. заперечували проти доводів апеляційної скарги та вважали її безпідставною.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів, ураховуючи заяву представника відповідача про розгляд скарги без участі, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, предметом доказування у даній справі є факт наявності між сторонами трудових правовідносин, в межах яких у відповідача перед позивачкою могла виникнути заборгованість, а також розмір цієї заборгованості.

Позивачка додала до позову копію розписки (а.с. 6), за змістом якої, мовою оригіналу:

«Я, ОСОБА_4 , проживающий по адресу АДРЕСА_1 , взял взаймы у. ОСОБА_6 деньги обьемом 52 290 (пятьдесять две тысячи двести девятьдесят гривен 00 коп.) и заработанную выплату за октябрь и сентябрь 23 дней 23x800 = 18 400,00 (восемнадцать четыреста гривен 00 коп.). Итого: 52 290,00+18 400,00 = 70 690,00 (семьдесять тысяч шестьсот девятьдесять гривен 00 коп).

Всю сумму долга и з/п обязуюсь возвратить до 31.12.2022 (тридцать первого декабря две тысячи двадцять второго года). 23.10.2022. ОСОБА_4 »

Вказана розписка містить підпис відповідача, що він особисто підтвердив в ході судового розгляду в суді першої інстанції

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 посилалася на те, що перебувала з відповідачем в трудових відносинах, проте , у зв`язку із не систематичною виплатою заробітної плати вона змушена була звільнитися, а відтак, вважає, що у відповідача виник обов`язок у виплати їй заборгованості по заробітній платі а також середнього заробітку, в порядку передбаченому ст. 117 КзПП.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала належних, допустимих і достовірних доказів на підтвердження того, що між сторонами існували саме трудові правовідносини, і не довела того факту, що вона працювала на посаді продавця у квітковому магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у період з 16.08.2022 по 24.10.2022рокуз визначеним їй робочим місцем, встановленим графіком роботи, визначеними функціональними обов`язками, тому норми ст. 21, 24, 47, 116 КЗпП України у цій справі не є застосовними.

Водночас, наданими доказами (копією розписки, перепискою у месенджері «Телеграм», показаннями свідка ОСОБА_5 ) позивачка довела наявність цивільно-правового договору з виконання робіт (надання послуг) між сторонами, факт виконання нею своїх обов`язків за цим договором, та факт порушення відповідачем обов`язку оплатити надані позивачкою послуги за виконану роботу у розмірі 18 400,00 грн. У зв`язку з чим вимоги позивачки про стягнення оплати за виконану нею роботу (надані послуги) підлягають задоволенню на підставі ст. ст. 901, 903 ЦК України.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У п. 3 статті 2 ЦПК України також визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, серед яких змагальність та диспозитивність.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 посилалась на наявність трудових відносин з відповідачем, просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, а також середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні.

Розгляд трудових спорів регламентовано КЗпП України.

Положеннями статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а роботодавець - виплачувати працівникові заробітну плату та забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи.

Отже, саме наявність підпорядкування трудовій дисципліні, встановленого графіка та організації праці з боку роботодавця є ключовими ознаками трудових правовідносин.

Положеннями статті 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі, а в деяких випадках (наприклад, при укладенні договору з фізичною особою-підприємцем, або при укладенні строкового трудового договору) письмова форма є обов`язковою.

Крім того, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору та наказу (розпорядження) про прийняття на роботу, виданого власником або уповноваженим органом.

Тобто, відсутність письмового трудового договору, наказу про прийняття та відомостей про оформлення у Державному реєстрі ставить під сумнів наявність саме трудових, а не цивільно-правових відносин.

Згідно з статтею 47 КЗпП України, при припиненні трудового договору працівникові в день звільнення видається трудова книжка і проводиться повний розрахунок.

У разі затримки розрахунку, роботодавець несе відповідальність за кожен день затримки відповідно до статті 117 КЗпП.

Стаття 116 КЗпП України передбачає, що при звільненні працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний виплатити всі належні працівникові суми в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Ця норма узгоджується з вимогами про своєчасний розрахунок і забезпечення соціальних гарантій працівника.

Як зазначалося вище, звертаючись до суду з позовом, позивачка, ОСОБА_2 , надала копію розписки (а. с. 6), за змістом якої, мовою оригіналу:

«Я, ОСОБА_4 , проживающий по адресу АДРЕСА_1 , взял взаймы у ОСОБА_6 деньги обьемом 52 290 (пятьдесят две тысячи двести девяносто гривен 00 коп.) и заработанную выплату за октябрь и сентябрь 23 дней 23x800 = 18 400,00 (восемнадцать четыреста гривен 00 коп.). Итого: 52 290,00+18 400,00 = 70 690,00 (семьдесят тысяч шестьсот девяносто гривен 00 коп.).

Всю сумму долга и з/п обязуюсь возвратить до 31.12.2022 (тридцать первого декабря две тысячи двадцать второго года).23.10.2022. ОСОБА_4 »

Розписка містить підпис відповідача, який він особисто підтвердив у суді першої інстанції.

Крім того, в нижній частині цього документу розміщено напис від руки:

«23.10.2022. Получила 700,00. Остаток: 70 000,00. ОСОБА_7 »

Цей запис також містить підпис позивачки, що свідчить про часткове виконання грошового зобов`язання відповідачем.

У ході судового розгляду суд першої інстанції також дослідив копії переписок у месенджері Telegram між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Було достеменно встановлено, що адресатом переписки є саме ОСОБА_1 . У повідомленнях, адресованих відповідачу, позивачка вказувала кількість днів, у які вона виконувала узгоджені з відповідачем послуги - 23 дні.

Оцінивши всі подані докази у їх взаємозв`язку та сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка не надала достатніх доказів наявності трудових правовідносин між сторонами.

Колегія суддів звертає увагу, що для кваліфікації цих правовідносин в контексті трудових, в матеріалах справи відсутні докази про офіційне оформлення трудового договору або видання наказу про прийняття на роботу, визначення робочого місця, графіку та обов`язків; підпорядкованість трудовому розпорядку, тощо.

Отже, суд першої інстанції зійшов правильного висновку, що норми ст. 21, 24, 47, 116 КЗпП України у справі не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами були відсутні трудові відносини.

Водночас, на підставі розписки, яка підтверджує зобов`язання відповідача сплатити за виконані роботи; переписки у месенджері, що деталізує обсяг наданих послуг та показів свідків, убачається наявність між сторонами інших цивільно-правових відносин із виконання робіт (надання послуг) відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Так, положення статті 901 ЦК України передбачають, що за договором про надання послуг виконавець зобов`язується за завданням замовника надати послугу, а замовник - оплатити її, якщо інше не передбачено договором;

Частиною 1 статті 903 ЦК України встановлює, що якщо послуги надаються за плату, замовник зобов`язаний сплатити їх у строки, визначені договором;

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або не визнана судом.

На підставі наведених положень ЦК України, позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача 18 400 грн за виконані роботи (надані послуги) правомірно задоволено судом першої інстанції, саме в контексті положень 901, 903 ЦК України.

При цьому, доводи скаржника про вихід суду за межі позовних вимог не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, з огляду на таке.

У постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 137/731/17 (провадження № 61- 10525св21) Верховний Суд зазначив, що надміру формалізований підхід щодо послідовного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У справі, яка переглядається, предметом доказування є факт наявності між сторонами правовідносин, в межах яких у відповідача перед позивачем могла виникнути заборгованість, а також розмір цієї заборгованості, що і було вірно встановлено судом першої інстанції.

Більш того, п. 2 ст. 5 ЦПК України зазначено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто, цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).

Колегія суддів відмічає, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.( див. постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 904/5726/19 від 15.06.2021 року).

На підставі вищенаведених правових норм, колегія суддів відмічає, що суд, діючи в межах своїх повноважень, дав належну оцінку усім доказам, поданим сторонами, зокрема розписці, яка містить особистий підпис відповідача та підтверджує його зобов`язання перед позивачкою. Крім того, розписка, разом із перепискою у месенджері та показаннями свідків, підтверджує фактичне надання позивачкою послуг (виконання робіт) у межах цивільно-правових відносин.

На підставі вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не допустив порушень норм процесуального права, а дійшов законного й обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, не виходячи за межі предмету спору, і з урахуванням фактичних обставин, підтверджених належними доказами.

У зв`язку з тим, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження існування між нею та відповідачем саме трудових правовідносин, суд першої інстанціїтакожобґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів відмічає, що такий висновок суду ґрунтується на відсутності правових підстав для застосування норм трудового законодавства, зокрема, статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність роботодавця за затримку остаточного розрахунку лише у випадку офіційно підтверджених трудових відносин.

Отже, відмова суду в цій частині є законною, обґрунтованою та відповідає зібраним у справі доказам.

Доводи скаржника щодо порушення судом першої інстанції порядку дослідження та долучення доказів є безпідставними та не підтверджуються матеріалами справи, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 83 ЦПК України, позивач, а також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, зобов`язані надати всі наявні у них докази разом із позовною заявою. У даному випадку разом із поданням позову позивачкою було заявлено про необхідність допиту свідків у судовому засіданні, що відповідає вимогам ЦПК.

Крім того, 26.01.2024 року до суду було подано клопотання, в якому конкретизовано перелік свідків, яких позивачка просила викликати для допиту. Тобто, дотримано принципів процесуальної визначеності та своєчасності заявлення доказів.

Щодо строків подання доказів, колегія суддів відмічає, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 127 ЦПК України, встановлений судом строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи або з ініціативи суду.

Так, 24.04.2024 року, в судовому засіданні, суд поновив позивачці строк для подання додаткових доказів і долучив їх до справи.

В подальшому, 04.11.2024 року, судом постановлено ухвалу, якою задоволено відповідне клопотання позивачки про долучення додаткових доказів (зокрема, переписки в месенджері «Телеграм» та інших матеріалів), що свідчить про дотримання встановленої процедури.

Отже, будь-які доводи щодо порушення порядку дослідження чи долучення судом першої інстанції доказів є безпідставними, оскільки всі докази були подані в установленому законом порядку, суд першої інстанції забезпечив процесуальний баланс сторін, сторони були належним чином повідомлені про подані клопотання та мали можливість висловити свою позицію. Відтак, у колегії суддів відсутні підстави для визнання таких доказів недопустимими або для скасування судового рішення в цій частині.

Доводи скаржника щодо неналежності та недопустимості розписки як доказу є неприйнятними, з огляду на таке.

Відповідно до статей 77-80 ЦПК України, доказ є належним, якщо він містить інформацію, що входить до предмета доказування. У даному випадку розписка підтверджує існування грошового зобов`язання між сторонами та його розмір, а отже, безпосередньо стосується предмета спору.

Крім того, сам відповідач у судовому засіданні підтвердив фактичні обставини, викладені в розписці, що виключає сумніви в її достовірності. Документ було подано належним чиномтадосліджено судом.

Щодо мови документа, то колегія суддів відмічає, що відповідно до рішення Конституційного Суду України № 10-рп/99 вимога щодо обов`язковості використання державної мови стосується органів публічної влади, а розписка, складена приватною особою, не підпадає під це обмеження. Її зміст був зрозумілим усім учасникам справи та не викликав заперечень.

На підставі наведеного,розписка є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом, що обґрунтовано враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Доводи скаржника щодо недопустимості переписки в месенджері «Telegram» як доказу не заслуговують на увагу та не відповідають положенням цивільного процесуального законодавства.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, письмовими доказами є документи (у тому числі в електронній формі), які містять зафіксовану інформацію, що має значення для справи. Скріншоти електронної переписки, що містять дані про взаємодію сторін щодо виконання певних домовленостей, є різновидом електронних доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 96 ЦПК України, електронними доказами можуть бути, зокрема, тексти повідомлень, електронна переписка, зображення, інші дані, збережені в цифровій формі, які можуть бути подані у вигляді електронної копії або роздруківки.

У даній справі позивачка надала скріншоти переписки в Telegram, які безпосередньо стосуються предмета доказування (узгодження роботи, кількості днів, оплати), мають чітко ідентифікованого адресата - відповідача, який у судовому засіданні не заперечив факт комунікації через цей месенджер, крім того, такі докази не були спростовані чи оскаржені з точки зору їх достовірності чи фальсифікації.

Суд першої інстанції дослідив переписку у судовому засіданні, надавши їй відповідну оцінку у сукупності з іншими доказами (розпискою, показаннями свідка). Таким чином, дотримано вимоги ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів за внутрішнім переконанням суду.

Отже, переписка з месенджера «Telegram» є належним і допустимим письмовим доказом, що має юридичну силу, відповідає нормам ЦПК України та обґрунтовано врахована при вирішенні спору по суті.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Сівоздрава А. А. в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Сівоздрава Анатолія Анатолійовича в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено19 травня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура