КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/14200/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7394/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Сіромашенко Н.В., у справі за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «УНН», ОСОБА_1 про захист ділової репутації юридичної особи, спростування недостовірної інформації, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року представник позивача ФГВФО звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: визнати недостовірною інформацію, розміщену ІНФОРМАЦІЯ_1 о 09 год. 29 хв. на сайті ТОВ «Інформаційне агентство «УНН» у статті автора ОСОБА_1 під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_2»; зобов`язати ТОВ «Інформаційне агентство «УНН» спростувати недостовірну інформацію у спосіб її поширення, а саме розмістивши матеріал зі спростуванням на сайті ТОВ «Інформаційне агентство «УНН» (а.с. 1-5).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року позов ФГВФО до ТОВ «Інформаційне агентство «УНН», ОСОБА_1 про захист ділової репутації юридичної особи, спростування недостовірної інформації - залишено без задоволення (а.с. 118-125).

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 грудня 2024 року заяву представника відповідача ТОВ «Інформаційне агентство «УНН» - адвоката Захарчук І.А. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 761/14200/24 задоволено. Ухвалено додаткове рішення у справі № 761/14200/24, яким стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ТОВ «Інформаційне агенство «УНН» витрат на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн. 00 коп. (а.с. 136-141).

Не погодившись з додатковим рішенням районного суду, 28 січня 2025 року представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - адвокат Мізунський А.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви про розподіл судових витрат на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі (а.с. 144-147).

На обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване додаткове рішення не відповідає вимогам законодавства щодо законності та обґрунтованості оскільки прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вказував, що суд ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Заява про ухвалення додаткового рішення була подана безпосередньо до Шевченківського районного суду міста Києва 19.11.2024 року. Із аналізу зазначених норм чинного процесуального законодавства, та з огляду на фактичні обставини справи вбачається, що додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва про розподіл судових витрат та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу від 30.12.2024 року ухвалено із порушенням строку встановленого ч. 3 ст. 270 ЦПК України.

Крім того, відповідачем не було дотримано вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України та не надано до суду документів на підтвердження направлення на адреси інших учасників справи заяви про ухвалення додаткового рішення та документів, які підтверджують понесені витрати на правничу допомогу, що позбавило позивача можливості подати до суду клопотання про не співмірність розміру таких витрат відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України.

Також, відповідачем не було надано обґрунтованого попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, які останній поніс або очікує понести в зв`язку із наданням правничої допомоги. На думку апелянта, докази не співмірності стягнутих додатковим рішенням суду витрат на правничу допомогу містяться в матеріалах справи № 761/14200/24, зокрема представником відповідача ТОВ «ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНСТВО «УНН» - адвокатом Захарчук І.А. було підготовлено та подано до суду відзив на позовну заяву, а також прийнято участь у трьох судових засіданнях. Суд, ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 30 000 гривень, не надав правої оцінки критеріям визначення розміру цих витрат, адже єдиним доказом на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником відповідача надано копію акта приймання - передачі наданих послуг № 10 до договору про надання правової допомоги від 01 липня 2019 року від 12.11.2-24 року, та копія додаткової угоди № 10 до договору про надання правової допомоги від 01.07.2019 року від 10 травня 2024 року. Зазначення суми в договорі про надання правової допомоги та надання акту приймання - передачі наданих послуг не можуть бути беззаперечним доказом на підтвердження фактично понесених витрат на правничу правову допомогу. Розмір стягнутих витрат на оплату послуг адвоката в даному випадку не є співмірним відповідно до критеріїв визначених в ч.4. ст. 137 ЦПК України, а заявником не надано доказів які підтверджують таку співмірність.

Відповідно до п. 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц від 19.02.2020 року при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (а.с. 144-147).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

27 травня 2025 року представник відповідача ТОВ «Інформаційне агентство «УНН» - адвокат Захарчук І.А. подав письмові заперечення, просив відмовити в задоволенні скарги, додаткове рішення залишити без змін (а.с. 187-192).

В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Мізунський А.І. підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Відповідач ТОВ «Інформаційне агентство «УНН» та його представник - адвокат Захарчук І.А., кожен окремо, про розгляд справи апеляційним судом 29 травня 2025 року були сповіщені 28 квітня 2025 року до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Повідомлення відповідача ОСОБА_1 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили (а.с. 170-186).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 758/6777/21 вказано, що аналіз положень статті 270 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги. Також додаткове судове рішення може бути процесуальним засобом реалізації прав учасника справи, якщо воно ухвалюється за спеціальною заявою такого учасника, поданою з дотриманням відповідної процедури. Так, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

ЦПК України визначає обов`язок суду для вирішення питання про судові витрати призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше 20 днів, якщо справа не слухається в письмовому провадженні (частини друга, третя статті 246 ЦПК України).

Отже, законодавець визначив обов`язок суду призначити заяву сторони про розподіл судових витрат в судове засідання, якщо справа розглядалася з призначенням її до розгляду по суті в судових засіданнях (не в письмовому провадженні), за наслідком проведення якого має бути прийнято відповідне процесуальне рішення (додаткова постанова, додаткова ухвала).

Однак, у випадку задоволення заяви сторони про розподіл судових витрат, щодо яких сторона доказів не подавала, поданої на підставі статті 246 ЦПК України, слід взяти до уваги, що судом під час розгляду справи по суті питання про розподіл судових витрат не розглядалося на засадах змагальності та рівності, оскільки докази на підтвердження розміру судових витрат сторонами не були подані до закінчення судових дебатів чи внаслідок залишення позову без розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Отже, у процедурі розгляду такої заяви суду належить забезпечити сторонам у справі можливість бути повідомленими про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони. Ключовими в цьому аспекті є приписи частини другої статті 246 ЦПК України, які в імперативному порядку встановлюють, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання.

Таким чином, положення частини четвертої статті 270 ЦПК України про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до частини другої статті 246 ЦПК України чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим).

Тобто, положення ч. 4 ст. 270 ЦПК України про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до ч. 2 ст. 246 ЦПК України чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим).

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі №202/3681/16.

Враховуючи, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2024 року ухвалене за результатами розгляду справи у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи, то відповідно до вищевказаних вимог ЦПК України заява ТОВ «Інформаційне агентство «УНН» підлягала розгляду у відкритому судовому засіданні, з повідомленням сторін, адже відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів повідомлення судом позивача та його представника про призначення судового засідання з розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення відповідно до ч. 2 ст. 246 ЦПК України.

Суд першої інстанції розглянув заяву ТОВ «Інформаційне агентство «УНН» про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на правничу допомогу у відкритому судовому засіданні, проте за відсутності учасників справи, зокрема позивача та його представника, які не були повідомлені належним чином про дату, час та місце судового засідання, що є процесуальним порушенням.

Вирішуючи питання щодо відшкодування ТОВ «Інформаційне агентство «УНН» витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

Згідно з ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву представник ТОВ «Інформаційне агентство «УНН» - Захарчук І.А. заявив попередні розрахунок витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн. (а.с. 48-51).

Частиною 8 ст. 141 ЦКП України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що 11 листопада 2024 року Шевченківським районним судом міста Києва ухвалено рішення у справі, а 14 листопада 2024 року представником ФГВФО - адвокатом Захарчуком І.А. подано заяву про ухвалення додаткового рішення разом з доказами понесення таких витрат (а.с. 127-133).

Таким чином, оскільки протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення було подано заяву про ухвалення додаткового рішення, заявником не порушено строків подання відповідних доказів понесення судових витрат, передбачених ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

У заяві про ухвалення додаткового рішення представник ФГВФО - адвокат Захарчук І.А. просив стягнути з ФГВФО на користь ТОВ «Інформаційне агентство «УНН» суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн. з розгляд справи в суді першої інстанції (а.с. 127-130).

На підтвердження повноважень представника ФГВФО - адвоката Захарчука І.А. до суду надано копію договору про надання правової допомоги від 01 липня 2019 року, укладеного між адвокатом Захарчуком І.А. та ТОВ «Інформаційне агентство «УНН»( а.с. 61), ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АА № 1272185 (а.с. 63), свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю № 4775 (а.с. 62).

На підтвердження доказів понесення витрат на правничу допомогу до суду надано: додаткову угоду № 10 від 10 травня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 01 липня 2019 року (а.с. 132), акт приймання-передачі наданих послуг № 10 від 12 листопада 2024 року до договору про надання правової допомоги від 01 липня 2019 року (а.с. 131).

Згідно з п. 2.4. договору про надання правової допомоги від 01 липня 2019 року, оплата послуг адвоката за цим договором та компенсація витрат адвоката, здійснених ним для надання правової допомоги за цим договором, проводиться у розмірі, в порядку та на умовах, визначених додатковою угодою до цього договору (а.с. 61).

Відповідно до додаткової угоди № 10 до договору про надання правової допомоги від 01 липня 2019 року, сторони домовились, що послуги по наданню правової допомоги адвокатом під час розгляду справи № 761/14200/24 в Шевченківському районному суді міста Києва за позовом ФГВФО до ТОВ «Інформаційне агентство «УНН», ОСОБА_1 про захист ділової репутації юридичної особи, спростування недостовірної інформації, оцінюються в розмірі 30 000 грн. відповідно до п. 2.4. договору про надання правової допомоги і є винагородою (гонораром) адвоката (а.с. 132).

Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг № 10 від 12 листопада 2024 року до договору про надання правової допомоги від 01 липня 2019 року, адвокат надав, а клієнт прийняв юридичні послуги в рамках надання правничої допомоги щодо представництва інтересів та захисту прав клієнта під час розгляду справи № 761/14200/24 в Шевченківському районному суді м. Києва за позовом ФГВФО до ТОВ «Інформаційне агентство «УНН», ОСОБА_1 про захист ділової репутації юридичної особи, спростування недостовірної інформації. Загальна вартість послуг (гонорар) адвоката за цим актом складає 30 000 грн. відповідно до додаткової угоди № 10 від 10 травня 2024 року (а.с. 131).

Згідно з ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).

В апеляційній скарзі представник ФГВФО - Мізунський А.І. заперечував проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу, посилаючись на не співмірність заявленого розміру витрат на правничу допомогу.

Враховуючи, що апелянт не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд заяви ТОВ «Інформаційне агентство «УНН» про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на правничу допомогу, а відтак був позбавлений можливості подати до суду свої заперечення на такі витрати, колегія суддів враховує заперечення, викладені в апеляційній скарзі.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 цього Закону).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 вказала на те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України (п.128).

Два підходи до порядку обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), передбачені статтею 30 Закону про адвокатуру, відрізняються у наступному - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку (п.п. 129-133).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19,: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 та інше.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 також зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим про що, зокрема, зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України».

Також Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, усі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.3,4,5 ст.141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої увалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч.3,4,5 ст.141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно сказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. ( правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 11 листопада 2021 року у справі № 873/137/21).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Перевіривши матеріалами справи, встановивши обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), врахувавши складність справи, колегія суддів вважає обґрунтованим розмір ТОВ «Інформаційне агентство «УНН» витрат на правову професійну правовому допомогу - 8 000,00 грн., такий розмір відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що стороною відповідача в порушення норм ЦПК України не було направлено на адресу позивача копії заяви про ухвалення додаткового рішення, оскільки до заяви було додано докази направлення заяви на адресу позивача.

Враховуючи вимоги ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку про скасування оскаржуваного додаткового рішення та ухвалення нового судового рішення про стягнення із позивача на користь відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - задовольнити частково.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 грудня 2024 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «УНН» про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу - задовольнити частково.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «УНН» витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 грн. за розгляд справи судом першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 30 травня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.В. Саліхов