Провадження № 22-ц/812/831/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 травня 2025 року м. Миколаїв

справа № 489/6636/24

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання неправомірною вимоги, припиненим зобов`язання та недійсною додаткової угоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданою представником адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 11 березня 2025 року під головуванням судді Микульшиної Г.А., повне судове рішення складено цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання неправомірною вимоги, припиненим зобов`язання та недійсною додаткової угоди.

Позивачі зазначали, що 23 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ «Укрсиббанк» було укладено договір про споживчий кредит № , відповідно до умов якого відповідач надав позивачу кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 15 000,00 доларів США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позивача, а позивач зобов`язалася щомісячно повертати кредит в обсязі та в терміни, встановлені графіком, та сплачувати проценти за його використання в розмірі 13,00 % річних. Додатковою угодою № 1 від 07 липня 2009 року змінено графік погашення кредиту та викладено його в новій редакції. Додатковою угодою № 2 від 29 квітня 2015 року до кредитного договору були внесені зміни щодо кредитного договору при реструктуризації, а саме викладено додаток № 1 до договору у новій редакції, а також змінено процентну ставку за використання кредитних коштів. З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань між Банком та ОСОБА_2 25 квітня 2008 року було укладено договір поруки.

Як вказали позивачі, в період з 12 травня 2008 року по 24 січня 2022 року ОСОБА_1 систематично сплачувала заборгованість за кредитним договором, проте станом на 27 березня 2023 року заборгованість за договором склала 9 447,58 доларів США, з яких 7948,76 доларів США заборгованість за кредитом, 1498,82 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 01 січня 2022 року по 28 лютого 2023 року. На думку позивачів, відповідач проігнорував вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно ч. 2 п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Також позивачі зазначали, що відповідачем не було здійснено дій, передбачених ст. 10 Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Посилаючись на викладене, позивачі просили: визнати неправомірними вимоги АТ «Укрсиббанк» щодо сплати на його користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 0 від 25.04.2008 у розмірі 9 447,58 дол. США, з яких: 7 948,76 дол. США заборгованість за кредитом, 1 498,82 дол. США заборгованість за процентами, за період з 01.01.2022 по 28.02.2023; визнати припиненим зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перед АТ «Укрсиббанк» внаслідок повного погашення боргу за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.04.2008 року; визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 29.04.2015 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 25.04.2008 року та стягнути судові витрати.

У відзиві на позовну заяву представник АТ «Укрсиббанк» - адвокат Горик В.М. - просив відмовити у задоволенні позову. Зазначав, що доводи позову не містять жодного посилання на те, які саме дії відповідача порушили вимоги законодавства при укладенні кредитного договору. Твердження позивачів, що кредитний договір не містить порядку зміни та його припинення, начебто не пройшов процедуру укладення є штучними та надуманими. Позичальник до січня 2022 року належним чином сплачувала платежі за кредитним договором, чим фактично визнавала його умови та вважала їх справедливими для себе. При цьому Закон України «Про споживче кредитування», на який посилаються позивачі, був прийнятий 15 листопада 2016 року та на момент укладення кредитного договору та додаткових угод до нього його не існувало. Крім того позовна заява взагалі не містить підстав для визнання неправомірною вимоги банку щодо сплати заборгованості та визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим: вимоги в прохальній частині позовної заяви не відповідають її змісту. Просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності, оскільки з позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись через 14 років після укладення оспорюваного договору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачами не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження заявлених ними позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Коренко Т.В., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити ти нове, про задоволення позову.

Представник позивачів зазначала, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що при укладанні кредитного договору відповідачем були проігноровані імперативні вимоги, встановлені ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання його не дійсним згідно ст. 215 ЦК України. Також адвокат Коренко Т.В. звертала увагу, що згідно п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір повинен містити порядок зміни і припинення дії договору. Оскільки договір не пройшов процедуру укладення, визначену законом, то він є недійсним, оскільки така його недійсність встановлена законом. Крім того відповідач відповідно до ч. 10 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» повинен був до укладення договору про споживчий кредит на вимогу споживача надати йому пояснення з метою забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансового стану, істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для споживача, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за таким договором.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Укрсиббанк» - адвокат Горик В.М. - просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін. Представник відповідача зазначав, що доводи апеляційної скарги крім посилання на Закон України «Про споживче кредитування» та Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не містять обґрунтування щодо недотримання відповідачем чітко визначених статей цих нормативних актів. Безпідставним вважає посилання в апеляційній скарзі на необхідності укладення договору у письмовій формі, так як договір був укладений у письмовій формі, що не спростовується позивачем. Також необґрунтованим вважає і твердження представника позивачів на необхідності застосування Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року, який на момент укладання кредитного договору не існував. Звертав увагу, що позивачами не заявлялись позовні вимоги щодо визнання первісного кредитного договору недійсним.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - адвоката Коренко Т.В. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності апелянтів, клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджуються матеріалами справи, що 25 квітня 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 15 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 75 750,00 грн., а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит (а.с. 11-14).

Згідно п. 1.3 договору за користування кредитними коштами процентна ставка встановлюється в розмірі 13,00 % річних. Розмір процентної ставки може бути змінено у відповідності до умов розділу 6 договору про надання споживчого кредиту.

У відповідності до п. 1.2.2 договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, визначених в Додатку № 1 до договору, але в будь-якому разі не пізніше 23.04.2038.

25 квітня 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 200670, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 всіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли за кредитним договором № 0 від 25.04.2008 (а.с. 17).

07 липня 2009 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якої сторони погодили зміну строку щомісячної сплати процентів та виклали додаток № 1 до договору в новій редакції (а.с. 15).

29 квітня 2015 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 0 (а.с. 16), згідно якої сторони домовились про зміну графіка погашення кредиту та про встановлення процентної ставки за використання кредитних коштів в наступних розмірах:

- з 29.04.2015 по 28.04.2016 в розмірі 6,50 % річних в українській гривні;

- з 29.04.2016 по 28.04.2017 в розмірі 9,10 % річних в українській гривні;

- з 29.07.2017 по 28.04.2018 в розмірі 11,67 % річних в українській гривні;

- з 29.08.2018 по 28.04.2019 в розмірі 13,00 % річних в українській гривні;

- з 29.04.2019 по 28.04.2020 в розмірі 14 % річних в українській гривні;

- з 29.04.2020 по 28.04.2021 в розмірі 15,00 % річних в українській гривні;

- з 29.04.2021 в розмірі 16,00 % річних в українській гривні.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Отже для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладання договору, підлягають виконанню.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина 3 статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Судом встановлено, що між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 25 квітня 2008 року та Додаткової угоди № 2 до нього від 29 квітня 2015 року, яку оспорюють позивачі. Вказана Додаткова угода, як і первісний кредитний договір, укладені у письмовій формі та підписані її сторонами, у них міститься повна інформація стосовно умов кредитування. ОСОБА_1 виконувала умови договору до лютого 2022 року, вважала умови справедливими для себе, з будь-якими заявами про незгоду з умовами договору або про роз`яснення його змісту до Банку не зверталась.

Також суд першої інстанції правильно встановив, що передбачені ЦК України та Законом України "Про захист прав споживачів" на час укладення оскаржуваної Додаткової угоди від 29 квітня 2015 року вимоги сторонами були дотримані та вірно вважав безпідставними посилання позивачів на порушення АКІБ "УкрСиббанк" вимог Закону України "Про споживче кредитування", якого на час укладання як первісного Договору про надання споживчого кредиту, так і оспорюваної Додаткової угоди № 2 ще не було прийнято.

За такого суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсною Додаткової угоди до Договору про надання споживчого кредиту № 2 від 29 квітня 2015 року.

Такі висновки суду є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону, а наданим доказам суд дав належну оцінку відповідно до ст. 89 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про недотримання АКІБ "УкрСиббанк" вимог, передбачених ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 19 Закону України «Про захист прав споживача», зокрема вчинення відповідачем дій, що ввели ОСОБА_1 в оману при укладанні спірного договору, є безпідставними, оскільки нічим не підтверджені і спростовуються дослідженими судом доказами.

Не можуть бути прийняті до уваги і посилання апелянта на п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно якому договір повинен містити порядок його зміни і припинення дії, оскільки спірною Додатковою угодою № 2 було тільки внесено зміни до деяких пунктів Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 25 квітня 2008 року, тоді як інші умови основного Договору сторони домовились залишити без змін (п. 6 Додаткової угоди № 2), між тим умови Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 25 квітня 2008 року містять такий порядок (пункти 7.8, 7.11).

З огляду на те, що Закон України "Про споживче кредитування" набув чинності з 10 червня 2017 року, то посилання апеляційної скарги на недотримання відповідачем ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» так само не заслуговують на увагу.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про визнання неправомірними вимог АТ «Укрсиббанк» щодо сплати позивачами кредитної заборгованості та визнання припиненим зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перед АТ «Укрсиббанк» внаслідок повного погашення боргу за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 25.04.2008 року.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що в постановах від 08.08.2019 р. у справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі № 235/499/17 Верховний Суд зазначав, що аналіз норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Отже, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства (ст. 12, 13 ЦПК України) позовні вимоги мають бути належним чином сформульовані та доведені саме позивачем.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наданої позивачами копії позовної заяви, поданої АТ "Укрсиббанк" в березні 2023 року до Ленінського районного суду м. Миколаєва, слідує, що Банком були заявлені позовні вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.04.2008 в розмірі 9 447,58 доларів США, з яких: 7 948,76 доларів США заборгованість за кредитом, 1 498,82 доларів США заборгованість за процентами (а.с. 19-31) (справа № 489/1454/23).

Разом з тим, судом першої інстанції вірно встановлено, що заявляючи у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позовні вимоги про визнання неправомірними вищевказаних вимог АТ «Укрсиббанк» та про визнання припиненими зобов`язань внаслідок повного погашення боргу за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.04.2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 доказів на підтвердження заявлених ними вимог, а також будь-яких їх обґрунтувань позивачами не наведено і не надано.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні цих вимог за не доведеністю.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростували такі висновки суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного та положень ст. 375 ЦПК України оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін як таке, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено: якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, апеляційний суд не здійснює розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повна постанова складена 27 травня 2025 року