Справа № 671/1690/24
УХВАЛА
14 січня 2025 року Волочиський районний суд
Хмельницької області в складі: головуючої - судді Бабій О.М.,
з участю секретаря судового
засідання Кошонько Н.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Волочиську цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця Волочиського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Козлової Віти Миколаївни про стягнення виконавчого збору,
В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконано примусово. Оскільки в даному випадку державним виконавцем не було стягнуто з боржника за виконавчим листом у справі № 671/1403/23 жодної заборгованості, то у державного виконавця були відсутні правові підстави для винесення постанови від 29 липня 2024 року № 75644477 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.
Вказує, що згідно зі ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
На підставі зазначеного просить її скаргу задовольнити.
Учасники судового процесу в судове засідання 14 січня 2025 року не з`явились, в ході розгляду справи від представника скаржника ОСОБА_2 та представника відділу ДВС Козлової В.М. надійшли заяви з проханням про завершення розгляду справи у їх відсутності.
Опитані в минулому судовому засіданні, учасники справи пояснили таке.
Представник скаржника Бєлякова А.В. в суді підтримала скаргу з викладених у ній підстав.
Представник відділу ДВС Козлова В.М. в судовому засіданні проти скарги заперечила, вважає її безпідставною та необґрунтованою, зазначила, що рішення суду не виконувалось в повному обсязі, а тому постанова є правомірною.
Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі з таких підстав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 0340/1792/18 при вирішенні питання про визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатися ця справа, Велика Палата Верховного Суду виходила з наступних міркувань:
«Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Частиною 1 статті 287 КАС передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом №1404-VIII, згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Водночас частиною 2 статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
З урахуванням вищенаведеного можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
Аналогічний висновок вже висловлювався Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року (справа №127/9870/16-ц), 30 січня 2019 року (справа №161/8267/17), 3 квітня 2019 року (справа №370/1034/15-ц) та 19 травня 2020 року (справа №754/2223/15-ц)».
З огляду на зазначені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, що згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковими для врахування судом при виборі і застосуванні відповідних норм права, скарга ОСОБА_1 про скасування постанови у ВП № 75644477 про стягнення виконавчого збору від 29 липня 2024 року не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд
Закрити провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця Волочиського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Козлової Віти Миколаївни про стягнення виконавчого збору.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Хмельницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (складення) ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.М. Бабій