КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року про відмову у тимчасовому обмеженні боржника у праві виїзду за кордон України у справі за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борисюка Романа Анатолійовича, боржник - ОСОБА_1 , про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борисюк Р.А. звернувся до Печерського районного суду м. Києва з поданням, в якому просив тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до виконання ним зобов'язань, покладених згідно зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Подання обґрунтовано тим, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_1, до складу якого входять наступні виконавчі провадження:

- виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № НОМЕР_2 від 06.12.2018 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 5801435 грн. 98 коп.;

- виконавче провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа Фрунзенського районного суду м. Харкова №2033/2-2180/11 від 23.08.2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Дельта Банк" заборгованості за кредитним договором у розмірі 58243590 грн. 35 коп.

28.08.2019 та 17.06.2020 державним виконавцем у відповідності до вимог ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень,

Разом з тим, вказував, що станом на момент звернення до суду з даним поданням відсутні докази як на підтвердження того, що ОСОБА_1 вчиняє будь-які дії щодо виконання судового рішення, так і наявності об`єктивних причин, наприклад тривалого відрядження, важкої хвороби тощо, що унеможливлюють виконання боржником рішення суду хоч в будь-якій їх частині.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що ОСОБА_1 з 28.08.2019 (дата набрання рішенням законної сили) живе повноцінним життям, харчується, одягається, працює, їздить за кордон, державний виконавець просив тимчасово обмежити його у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2025 у задоволенні подання відмовлено (а.с. 49-51).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким подання державного виконавця задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував на те, що оскаржувана ухвала прийнята судом першої інстанції без належного з`ясування обставин справи, зокрема наявності у боржника значної суми заборгованості та довготривалого невиконання рішення суду .

Також, зазначав про неврахування судом першої інстанції того, що автоматизована система виконавчого провадження не відображає зведене виконавче провадження (а.с. 53-56).

08.05.2025 до суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції.

Крім того наголошує, що боржником направлено декларацію про доходи та майно, яка одержана виконавчою службою 25.12.2024, а також зазначає, що згідно виписок з рахунків за 2020-2024 роки боржником частково погашено заборгованість, що у сукупності не дає підстав для висновку про ухилення від сплати боргу.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 372 та ч. 4 ст. 441 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

За змістом п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Тобто, Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Разом з тим, відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Свобода пересування гарантована статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенція), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». Разом з тим, частиною 3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Так, у справі "Гочев проти Болгарії" Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування наступним чином:

- У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82);

- Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordov. Italy), скарга № 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlikv. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121). Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин;

- Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 р. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70);

- Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 року за справою "Ле Конт, Ван Лейвені ДеМейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60).".

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

У свою чергу, відповідно до п. 5 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Отже, аналізуючи наведені норми законодавства, колегія суддів вважає, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Крім того, наявність самого лише невиконаного зобов`язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Факт ухилення боржника має підтверджуватись сукупністю належних доказів, які державний виконавець повинен надати до суду.

Разом з тим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (ст.ст. 77-80 ЦПК України).

Частинами 1, 2, 5 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись з даним поданням до суду, державний виконавець, як на підставу для встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов`язань, покладених згідно зведеного виконавчого провадження НОМЕР_5, посилався на те, що боржник, за відсутності будь-яких об`єктивних причин, не вчиняє жодних дій, спрямованих на виконання суду рішення.

При цьому, на підтвердження вищенаведених обставин державним виконавцем було додано до подання наступні докази:

- Постанову про стягнення виконавчого збору від 06.12.2018 у виконавчому провадженні НОМЕР_6;

- Постанову про відкриття виконавчого провадження від 28.08.2019 у виконавчому провадженні № НОМЕР_7;

- Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- Запит державного виконавця від 23.03.2020 у виконавчому провадженні НОМЕР_6;

Постанову про арешт коштів боржника від 23.03.2020 у виконавчому провадженні № НОМЕР_7;

- Постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 23.03.2020 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_7;

- Відповіді АТ КБ «ПриватБанк», АТ «СБЕРБАНК», АТ «Укрексімбанк», АТ «ПроКредит Банк, АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «ПРАВЕКС БАНК», АТ «Ощадбанк», АБ «УКРГАЗБАНК», АТ «МЕГАБАНК», ПАТ «Промінвестбанк» про виконання постанови про арешт майна;

- Лист Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів;

- Супровідний лист від 28.04.2024 про направлення «Звіту про здійснення відрахування та виплати» від Слобожанської промислової компанії, адресований відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (без наявності самого звіту);

- Відповідь Головного управління Держгеокадастру у Харківській обл.;

- Лист Головного управління Держпраці у Харківській обл.;

- Заяву ОСОБА_2 від 15.04.2020;

- Заяву ПАТ «Дельта Банк» про прийняття до виконання виконавчого листа №2033/2-2180/11, виданого 23.08.2013 Фрунзенським районним судом м. Харкова;

- Копію виконавчого листа №2033/2-2180/11, виданого 23.08.2013 Фрунзенським районним судом м. Харкова;

- Постанову про відкриття виконавчого провадження від 17.06.2020 у виконавчому провадження НОМЕР_8;

- Відповідь Державної прикордонної служби України щодо перетину кордону боржником ОСОБА_1 на запит №201953660 від 26.04.2024 у виконавчому провадженні № НОМЕР_4.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, державним виконавцем до подання не долучено доказів того, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, а у реєстрі автоматизованої системи виконавчого провадження зведене виконавче провадження № НОМЕР_1 відсутнє.

У свою чергу, за положеннями ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.

Як передбачено пунктом 14 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012, з наступними змінами, у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об`єднуються у зведене виконавче провадження та виконуються державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження. Про об`єднання виконавчих проваджень у зведене державний виконавець виносить постанову.

У разі відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється зведене виконавче провадження, воно приєднується до зведеного виконавчого провадження, про що державним виконавцем виноситься постанова.

Постанови про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження та про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження виносяться не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється виконавче провадження (зведене виконавче провадження).

У разі якщо виконавчі провадження про стягнення коштів з одного боржника відкрито у кількох органах державної виконавчої служби, зокрема, якщо боржник та його майно перебувають на території різних адміністративно-територіальних одиниць, при об`єднанні виконавчих проваджень у зведене в установленому розділом IV цієї Інструкції порядку можуть утворюватись виконавчі групи.

Наявність або відсутність іншого виконавчого провадження чи зведеного виконавчого провадження щодо одного й того самого боржника державний виконавець перевіряє за даними автоматизованої системи виконавчого провадження при відкритті виконавчого провадження.

За вказаних обставин, посилання апелянта на те, що автоматизована система виконавчого провадження не відображає зведене виконавче провадження, є безпідставними та такими, що спростовуються вищевказаними положеннями Інструкції.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права, колегія суддів відхиляє, адже останні зводяться виключно до незгоди виконавця з ухваленим судовим рішенням та власного тлумачення норм законодавства без наведення при цьому жодних доказів їх порушення.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваної ухвали не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість постановленої судом ухвали.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування ухвали суду, є тотожними із його поясненнями на обґрунтування подання, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

За вказаних обставин, а також враховуючи відсутність доведеного факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року про відмову у тимчасовому обмеженні боржника у праві виїзду за кордон України у справі за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борисюка Романа Анатолійовича, боржник - ОСОБА_1 , про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 27 травня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова