КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/665/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Боруха Сергія Володимировича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року (суддя Притула Н.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на лікування,

встановив:

у червні 2023 року позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача понесених витрат на лікування у розмірі 183 207,15грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що з 25 липня 1981 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого у них народилось двоє доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До серпня 2020 року вона проживала разом з відповідачем, однак в подальшому останній переїхав проживати в інше місце, яке їй невідомо.

Позивачка посилалась на те, що у квітні 2022 року вона вийшла на пенсію, а в червні 2022 року за станом здоров`я була вимушена звільнитись з роботи. Їй було призначено пенсію у розмірі 2 300грн. Згідно акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 1 лютого 2023 року серії 12 ААВ № 312041, її з 31 січня 2023 року визнано інвалідом ІІ групи довічно.

Позивачка стверджувала, що починаючи з 2019 року стан її здоров`я значно погіршився, внаслідок чого вона перенесла три хірургічні втручання. Із 17 по 19 жовтня 2019 року вона перебувала на лікуванні в Клінічній лікарні «Феофанія» Центру судинної хірургії з приводу лікування варикозного розширення підшкірних вен обох нижніх кінцівок, вартість якого склала 4 346грн. Крім цього, за результатами лікування їй було призначено медикаментозне лікування лікарськими засобами, вартість яких склала 6 365,20грн.

Також, позивачка зазначала, що протягом 2020-2022 років вона неодноразово проходила лікування у ТОВ «Медичний центр «Добробут-Клініка» та ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка». Так, з 28 листопада по 5 грудня 2020 року вона проходила лікування з приводу виразки цибулини дванадцятипалої кишки у ТОВ «Медичний центр «Добробут-Клініка», також їй було призначено медикаментозне лікування лікарськими засобами, вартість яких склала 1 436,10грн. 5 лютого 2022 року в ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» вона пройшла огляд ортопеда-травматолога, за результатами якого їй було призначено медикаментозне лікування, на яке вона витратила 2 304грн. 30 жовтня 2022 року в ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» вона пройшла

консультацію уролога, за результатами якого їй було призначено медикаментозне лікування лікарськими засобами, вартість яких склала 969,60грн. Загальна вартість медичних послуг, які були наданій їй у ТОВ «Медичний центр «Добробут-Клініка» та ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» склала 91 085грн, крім цього нею було сплачено 400грн за перевірку на наявність гепатиту В та гепатиту С, а також придбано тонометр для контролю за станом тиску, вартістю 2 032грн.

Крім цього, позивачка зазначала, що 17 березня 2021 року та 22 липня 2021 року вона проходила обстеження в ДУ «Інститут епідеміології та інфекційних хвороб ім. Громашевського Л.В. НАМНУ» з приводу лікування гепатиту С, за результатами яких їй був призначений повторний курс лікування, вартість якого склала 32 820грн. З 24 травня по 1 липня 2022 року в ТОВ «Медичний центр проблем болю» вона пройшла курс лікування, вартість якого склала 9 800грн, при цьому, відповідно до медичних рекомендацій вона придбала ряд ліків, вартістю 9 264грн. З 5 по 19 грудня 2022 року вона перебувала в клінічній лікарні «Феофанія», де відбулось хірургічне втручання (коронографія), а також вона пройшла лікування з приводу енцефатолопатії змішаного ґенезу, стенокардії. Після виписки вона, керуючись медичними рекомендаціями, пройшла курс медикаментозного лікування, вартість якого склала 25 021,80грн, а також придбала гелі вартістю 720грн та 540грн. Також, в подальшому, згідно медичних рекомендацій, нею було придбано лікарські засоби на суму 15 218,50грн, разом із аплікатором Ляпко за 1 641грн, а також лікарські засоби на суму 21 802,63грн.

Позивачка стверджувала, що загальна вартість оплачених нею медичних послуг склала 105 231грн, а загальні витрати на лікування, з урахуванням придбаних медикаментів та медичних виробів, становлять 203 563,50грн. При цьому, відповідач не надав їй будь-якої матеріальної допомоги у лікуванні, хоча мав таку можливість, оскільки отримував заробітну плату близько 36 000грн, а з 2022 року отримує пенсію у розмірі більше 20 000грн. Також, при виході у відставку відповідач отримав одноразову виплату у розмірі 1 300 000грн.

Позивачка вважала, що під час її лікування, відповідач не поніс ніяких витрат, відтак у нього виникло зобов`язання щодо компенсації їй 90% понесених у зв`язку із лікуванням витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрачені на лікування кошти в сумі 47 329,60грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 472,67грн.

У поданій апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне встановлення судом першої інстанції обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам.

Позивачка зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що матеріали справи не містить належних та допустимих доказів оплати нею медичних послуг в Клінічній лікарні «Феофанія», оскільки в матеріалах справи наявна виписка з її медичної картки стаціонарного хворого № 19/1/3637, яка разом з актами надання послуг № 31009 від 17 жовтня 2019 року та № 31010 від 17 жовтня 2019 року, підтверджують не лише факт надання їй медичних послуг, а і їх оплату.

Також, позивачка вважає, що суд першої інстанції зробив неправильний висновок, що акт здачі прийняття наданих медичних послуг № ОУ-0000062 від 1 липня 2022 року не є належним доказом оплати за надані їй у ТОВ «Медичний центр проблем болю» медичних послуг, оскільки з його змісту чітко вбачається, що даний акт містить перелік наданих послуг, їх вартість, також відомості про те, що виконавець послуг не має будь-яких претензій до замовника, що свідчить про повну оплату таких послуг.

Позивачка стверджує, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у стягненні вартості придбаного тонометра, оскільки з її медичної картки вбачається, що їй,

крім іншого, було встановлено діагноз гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, більше того, госпіталізації передували проблеми, пов`язані з проявами гіпертонії, тому придбання тонометра було необхідним для завчасного прийняття ліків та недопущення підвищення тиску. Також, відповідно до лікувальних і трудових рекомендацій, виданих лікарем Клінічної лікарні «Феофанія», їй було рекомендовано, в тому числі, застосування аплікатора Ляпко, вартість якого становить 1 641грн.

Крім цього, позивачка не погоджується з висновком суду першої інстанції про нечитабельність копій чеків на придбання ліків, оскільки це зумовлено тим, що їх оригінали були виготовлені не найкращим чином, втім суд першої інстанції не був позбавлений можливості оглянути оригінали зазначених чеків у судовому засіданні. Більше того, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення вказав, що загальна сума наданих позивачкою копій чеків становить 21 802,63грн. При цьому, загальний розмір витрат, які вона понесла на купівлю ліків, склав 89 989,50грн, з яких документально підтвердженими є 33 202,63грн. Решта чеків була нею втрачена, або ж вони прийшли до нечитабельного стану, що зазначалось нею у позовній заяві.

Позивачка зазначала, що матеріали справи містять лікарські рекомендації щодо придбання нею медикаментів, що підтверджують її потребу у медикаментозному лікуванні, а також чеки, які підтверджують придбання нею вказаних у цих рекомендаціях ліків, однак вона купувала не лише ліки, які прямо передбачені у лікарських рекомендаціях, а й інші, в тому числі ті, факт купівлі яких не підтверджений фіскальними чеками.

Також позивачка не погоджується із застосованим судом розподілом витрат, пов`язаних з її лікуванням, оскільки розмір пенсії відповідача у вісім разів більший, ніж у неї, що має враховуватись під час вирішення питання щодо розміру участі останнього у витратах на її лікування.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Борух С.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав встановленим той факт, що позивачка сплатила 91 085грн за отримані медичні послуги у ТОВ «Медичний центр «Добробут-Клініка» та ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка», оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження оплати позивачкою коштів за лікування, оскільки відсутні фіскальні чеки про таку оплату, а згідно договору про надання їй медичних послуг у ТОВ «Медичний центр «Добробут-Клініка» платником був визначений зять позивачки ОСОБА_5 , який також оплачував доставку позивачки до ТОВ «БОРИС» у зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я останньої, та подальшого її перевезення до ТОВ «Медичний центр «Добробут-Клініка». Більше того, з матеріалів справи вбачається, що позивачка була доставлена до ТОВ «Медичний центр «Добробут-Клініка» 28 листопада 2020 року зі значною втратою крові та періодичною втратою свідомості, тому не могла здійснити відповідні платежі, в тому числі авансовий платіж у розмірі 50 000грн в день поступлення в клініку, а саме 28 листопада 2020 року. При цьому, суд першої інстанції безпідставно відмовив у витребуванні доказів, а саме інформації стосовно платника коштів за надані медичні послуги у ТОВ «Медичний центр «Добробут-Клініка», позбавивши відповідача можливості довести свою позицію щодо безпідставності позовних вимог у даній справі.

Також, представник відповідача посилається на те, що хоч він і не проживав разом з позивачкою, однак з 2018 року по 10 листопада 2021 року у неї в користуванні знаходилась його особиста банківська картка, на яку він отримував заробітну плату, при цьому по вказаній картці з 2019 року по листопад 2021 року вбачався систематичний рух

коштів, у тому числі і зняття готівки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Дев`ятка О.Г. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, у зв`язку з її необґрунтованістю.

Представник позивачки зазначає, що копія договору про надання медичних послуг позивачці, на яку посилається представник відповідача, була отримана судом першої інстанції 24 січня 2024 року, тобто на наступний день після ухвалення рішення суду. Разом з тим, апеляційна скарга не містить доводів з приводу поважності причин неподання такого доказу до суду першої інстанції та клопотання про дослідження нових доказів судом апеляційної інстанції. Безпідставними є і доводи представника відповідача стосовно необґрунтованості відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотання про витребування доказів у ТОВ «Медичний центр «Добробут-Клініка», оскільки таке клопотання було мотивоване відмовою медичного закладу надати копії запитуваних документів, тоді як з матеріалів справи вбачається, що у наданні документів на адвокатський запит було відмовлено виключно через невідповідність такого запиту вимогам, встановленим статтею 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оскільки додана до запиту копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю не була належним чином завірена.

Також, представник позивачки вважає безпідставним посилання представника відповідача на факт використання позивачкою зарплатної картки відповідача, оскільки матеріали справи не містить доказів того, що позивачка використовувала для свого лікування саме грошові кошти відповідача, що поступали на його картку. Більше того, грошові кошти у розмірі 90 705грн були сплачені у ТОВ «Медичний центр «Добробут-Клініка» готівкою, а не картою відповідача. Виписки щодо руху коштів на зарплатній картці, що були долучені до матеріалів справи, не є належними доказами, оскільки не засвідчені у встановлений законом спосіб.

Представник позивачки стверджує, що ОСОБА_1 оплатила своє лікування за готівкові кошти, які їй позичила рідна сестра - ОСОБА_6 , а тому доводи представника відповідача в частині того, що кошти сплатив ОСОБА_5 , є необґрунтованими. Більше того, наразі між позивачкою та ОСОБА_5 напружені стосунки через те, що Солом`янським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення про виселення ОСОБА_7 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 , що належить позивачці та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України, які діяли на час відкриття апеляційного провадження, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу представника відповідача, вважає, що апеляційна скарга позивачки задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга представника відповідача підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 липня 1981 року (с.с.8 т.1).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року шлюб між сторонами розірвано.

З 21 грудня 2020 року по 20 червня 2022 року ОСОБА_1 працювала у ДЮСШ «Вікторія» на посаді комірника, звільнилася із займаної посади за власним бажанням (с.с.10 т.1)

З липня 2022 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні

Пенсійного фонду України і отримує пенсію за віком у розмірі 2 300грн (с.с.11, 12 т.1).

З 31 січня 2023 року ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності за загальним захворюванням довічно (с.с.13 т.1).

ОСОБА_2 13 травня 2022 року звільнився з військової служби, 24 червня 2022 року звернувся за встановленням пенсії та перебуває на обліку Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та отримував пенсію з грудня 2022 року у розмірі 18 283грн 24коп., а з січня 2023 року у розмірі 19 783,24грн (с.с.203-205 т.1).

З 17 по 19 жовтня 2019 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у Клінічній лікарні «Феофанія», де їй було встановлено діагноз - варикозне розширення підшкірних вен обох кінцівок. 17 жовтня 2019 року проведено оперативне лікування - ЕВЛА, венектомія в системі великої підшкірної вени на правій та лівій кінцівках, призначено медикаментозне лікування (с.с.14 т.1).

Згідно акту надання послуг № 31009 від 17 жовтня 2019 року вартість лікування ОСОБА_1 склала 3 700грн (с.с.15), а вартість медичних засобів та препаратів, згідно акту надання послуг № 31010 від 17 жовтня 2019 року - 646грн (с.с.16).

З 28 листопада 2020 року по 5 грудня 2020 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» з діагнозом виразка цибулини дванадцятипалої кишки (с.с.17 т.1).

Відповідно до акту здачі-отримання робіт (надання послуг) № 584794 від 9 грудня 2022 року, вартість лікування ОСОБА_1 у ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» за період з 28 листопада 2020 року по 6 листопада 2022 року склала 90 705грн (без ПДВ, яке не обчислюється ) (с.с.18-19 т.1).

З 17 березня 2021 року по 22 липня 2021 року ОСОБА_1 проходила обстеження в ДУ «Інститут епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського НАМНУ» (с.с.20, 21 т.1).

З 24 травня 2022 року по 1 липня 2022 року ОСОБА_1 проходила курс лікування у медичному центрі «Берсєнєва» (с.с.33 т.1).

Згідно акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 1 липня 2022 року вартість лікування у ТОВ «Медичний центр проблем болю» склала 9 800грн (с.с.34 т.1)

5 лютого 2022 року ОСОБА_1 зверталась в ТОВ «Добробут-Поліклініка» для проходження огляду в ортопеда-травматолога (с.с.23 т.1).

30 жовтня 2022 року ОСОБА_1 отримала консультацію уролога в ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» (с.с.32 т.1).

З 5 по 12 грудня 2022 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у Клінічній лікарні «Феофанія» з діагнозом гіпертонічна енцелофалопатія (с.с.35-37 т.1), у зв`язку із чим рекомендовано курс медикаментозного лікування (с.с.38 т.1).

Також позивачкою надані: копія товарного чеку від 23 березня 2021 року на 11 400грн; копії чеків про оплату придбання товару в аптеці по АДРЕСА_2 у період з 6 грудня 2022 року по 17 грудня 2022 року на загальну суму 6 127грн 40коп.; копії квитанцій про придбання в аптеках ліків та медичних засобів у період з 13 вересня 2022 року по 23 лютого 2023 року на загальну суму 13 295,66грн; та копія чеку на придбання 3 листопада 2022 року тонометра, вартістю 2 032грн. (с.с.22, 24-31 т.1)

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою надані докази у підтвердження оплати за отримані в ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» медичні послуги у розмірі 90 705грн та за придбання ліків у сумі 3 954,20грн, і відповідно по положень ст. 90 СК України відповідач повинен відшкодувати половину понесених позивачкою витрат.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що надані позивачкою акти наданих послуг не можуть бути належними доказами у підтвердження понесених витрат, так як не надано доказів оплати зазначених в актах послуг, а також укладений договір на їх надання.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що деякі надані позивачкою копії квитанцій не є читабельними та не підтверджують придбання позивачкою ліків,

зазначених у медичних рекомендаціях.

Також суд першої інстанції не прийняв доводи позивачки про стягнення з відповідача вартості придбаного нею тонометра, посилаючись на те, що така покупка не є витратою на лікування у розумінні статті 90 СК України.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність відповідачем факту надання ним матеріальної допомоги позивачці, у зв`язку з лікуванням останньої, оскільки на той момент вже не проживав з нею однією сім`єю та не вів спільне господарство.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд зазначає про наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Правовідносини щодо прав та обов`язків подружжя з утримання регулюються главою 9 СК України.

Відповідно до положень статті 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Згідно статті 90 СК України, дружина, чоловік взаємно зобов`язані брати участь у витратах, пов`язаних із хворобою або каліцтвомдругого з подружжя.

Частинами 1-3 статті 76 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Якщо на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п`ять років, вона, він матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менш як десять років.

Аналіз зазначених норм права свідчить, що у разі хвороби дружина має право на отримання матеріальної допомоги від чоловіка.

Такий обов`язок обумовлений наявністю хвороби, потребою у її лікуванні, понесеними на це витратами хворого.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть

підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи предмет даного спору, належними і достатніми доказами у підтвердження позовних вимог є документи, які підтверджують захворювання позивачки, призначене лікування та здійснення оплати такого лікування.

З приводу відшкодування витрат по медичні послуги

Частина 2 статті 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка зазначала, що до серпня 2020 року вони з відповідачем проживали разом.

Отже, до серпня 2020 року сторони проживали разом, мали спільний бюджет, тобто були сім`єю, а відтак твердження позивачки, що вона особисто, за власні кошти здійснювала оплату свого лікування та придбання ліків до серпня 2020 року, є безпідставними та недоведеними, так як у цей період сторони проживали разом та були сім`єю.

Також колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що у період з 29 травня 2016 року по 21 грудня 2020 року позивачка не працювала та не надала суду докази про наявність у неї доходів у цей період.

У відзиві на позовну заяву відповідач стверджував, що з 2018 року по 10 листопада 2021 року у позивачки перебувала його банківська картка, на яку здійснювалося зарахування його заробітної плати.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачка не заперечувала, що до січня 2021 року банківська картка відповідача перебувала у її користуванні.

З наданих відповідачем суду першої інстанції виписок з його банківського рахунку вбачається, що у період до січня 2021 року з банківського рахунку відповідача знімалися готівкові кошти, а також проводилася оплата придбання ліків.

Також колегія суддів звертає увагу на заяву позивачки ОСОБА_1 від 16 серпня 2023 року про те, що з серпня 2020 року по вересень 2022 року вона одна проживала у належному їй садовому будинку, що знаходиться в АДРЕСА_3 .

Аналіз виписки з банківського рахунку відповідача свідчить, що у жовтні 2021 року його банківською карткою була оплачена покупка продуктів харчування у супермаркеті Фора у с. Гнедин (с.с.59 т.1), що на думку колегія суддів, підтверджує посилання відповідача про користування позивачкою його банківською карткою до 10 листопада 2021 року.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача вартості її лікування та придбання ліків до 10 листопада 2021 року задоволенню не підлягають, так як оплата лікування та придбання ліків здійснювалася за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 і у спростування цих обставин, позивачкою належних доказів надано не було.

Не погоджується апеляційний суд і з висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою надані належні та достатні докази у підтвердження оплати нею лікування у

Медичному центрі «Добробут-Поліклініка» з 28 листопада 2020 року по 5 грудня 2020 року.

У підтвердження своїх доводів позивачкою суду першої інстанції наданий акт здачі-отримання робіт (надання послуг) від 9 грудня 2022 року про отримання послуг за період з 28 листопада 2020 року по 6 листопада 2022 року з відміткою «Сплачено» на загальну суму 90 705грн, яка підлягала оплаті без врахування ПДВ.

Колегія суддів вважає, що наданий акт не свідчить, що саме позивачкою була проведена оплата наданих з 28 листопада 2020 року по 5 грудня 2020 року послуг, оскільки у підтвердження здійснення оплати позивачкою суду першої інстанції не надано жодної квитанції про оплату.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що до 21 грудня 2020 року позивачка значний період часу не працювала, відомостей про її доходи у цей час матеріали справи не містять, а твердження позивачки, що вона взяла грошові кошти у борг, належними доказами під час розгляду справи судом першої інстанції доведено не було.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника відповідача, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про витребування у ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» інформації хто був платником коштів за наданими ОСОБА_1 медичними послугами згідно рахунків-актів від 4-5 грудня 2020 року та акту здачі-отримання робіт від 5 грудня 2020 року на загальну суму 78 131грн, так як доведення даної обставини мало суттєве значення при вирішенні даного спору.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Однак, суд першої інстанції свого обов`язку не виконав та не сприяв відповідачу в реалізації ним свого права спростувати доводи позивачки.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції, що відповідачем не було надано доказів на спростування тверджень позивачки, що саме вона оплатила послуги ТОВ «Медичний цент «Добробут-Поліклініка» з 28 листопада 2020 року по 5 грудня 2020 року, апеляційний суд вважає безпідставним.

Також суд першої інстанції не звернув уваги і на ту обставину, що до Медичного центру «Добробут-Поліклініка» ОСОБА_1 була доставлена 28 листопада 2020 року та госпіталізована у ургентному порядку, а тому не могла підписати договір на своє лікування та провести оплату лікування.

Не надав суд першої інстанції оцінку і тій обставині, що у підтвердження своїх доводів про оплату послуг ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка», позивачкою до позовної заяви був наданий акт здачі-отримання робіт (надання послуг) від 9 грудня 2022 року за послуги, отримані у період з 20 листопада 2020 року по 6 листопада 2022 року, який не містить підпису виконавця (с.с.18-19 т.1).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що позивачкою надані належні та достатні докази у підтвердження оплати нею свого лікування у ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» з 28 листопада 2020 по 5 грудня 2020 року.

З приводу обстеження ОСОБА_1 з 17 березня 2021 року по 22 липня 2021 року у ДУ «Інститут епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського НАМНУ», оплату аналізу на гепатит та придбання рекомендованих ліків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про не надання позивачкою доказів у підтвердження своїх вимог.

Доводи апеляційної скарги, що позивачка не могла не купувати ліки, які були їй призначенні для лікування, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог,

так як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За обставинами даної справи встановлено, що у жовтні 2022 року відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Зі змісту рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року про розірвання шлюбу сторін, яке розміщено у Єдиному державному реєстрі судових рішень (справа № 760/14197/22), неможливо встановити конкретну дату припинення спільного проживання сторін. При цьому суд встановив, що сторони тривалий час не проживали разом.

За таких обставин, доведенню у даній справі підлягають твердження позивачки, що саме вона з 10 листопада 2021 року здійснювала оплату свого лікування у медичних закладах, а також придбання ліків.

З наданих суду документів встановлено, що 5 лютого 2022 року ОСОБА_1 зверталась в ТОВ «Добробут-Поліклініка» для проходження огляду ортопеда-травматолога (с.с.23 т.1).

30 жовтня 2022 року ОСОБА_1 отримала консультацію уролога в ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка», пройшла медичні обстеження та медикаментозне лікування (с.с.32 т.1).

Загальна вартість вищезазначеного лікування склала 5 423грн, згідно акту від 9 грудня 2022 року.

Разом з цим, апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що позивачка за консультаціями та лікуванням звернулася до приватної клініки, при цьому, не надавши доказів неможливості отримання такого лікування та консультацій у державній медичній установі. Також позивачкою не було надано суду доказів погодження з відповідачем проходження нею лікування у приватній клініці та згоду відповідача здійснити оплату такого лікування.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що правових підстав для стягнення з відповідача частини витрат, які позивачка понесла на своє лікування у період з лютого 2022 року по 6 листопада 2022 року у ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» немає.

З 5 по 12 грудня 2022 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у Клінічній лікарні «Феофанія» з діагнозом гіпертонічна енцелофалопатія (с.с.35-37 т.1), у зв`язку із чим рекомендовано курс медикаментозного лікування (с.с.38 т.1).

Доказів, що таке лікування було платним, матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував оплату нею лікування у ТОВ «Медичний центр проблем болю» вартістю 9 800грн згідно акту від 1 липня 2022 року, апеляційний суд вважає безпідставними, так як позивачкою не надано належних доказів, які підтверджують здійснення нею оплати наданих послуг.

Та обставина, що акт підписаний ОСОБА_1 і сторони претензій не мають, не свідчить про оплату наданих послуг саме позивачкою, а доказування відповідно до положень частини 6 статті 81 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, позивачкою не надано доказів неможливості такого лікування у державній медичній установі.

Посилання позивачки на те, що суд повинен був стягнути з відповідача вартість придбаного нею тонометра та аплікатора Ляпко, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як суд першої інстанції правомірно зазначив, що положення статті 90 СК України не передбачають відшкодування всіх витрат, зокрема, на придбання тонометра та аплікатора, які не є лікувальними засобами.

Крім того, матеріали справи не містять доказів придбання позивачкою аплікатора Ляпко.

З приводу відшкодування витрат на придбання ліків після 10 листопада 2021 року

У підтвердження понесених витрат позивачка надала суду першої інстанції копії квитанцій за період з 3 вересня 2022 року по 7 квітня 2023 року та товарного чеку від 23 березня 2021 року.

Копія наданого суду першої інстанції товарного чеку від 23 березня 2021 року не надає можливості встановити, який саме продукт був придбаний, до апеляційної скарги позивачка належну копію цього чеку не додала, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний документ не є належним доказом у підтвердження позовних вимог.

Вивчивши надані копії квитанцій, апеляційний суд встановив, що копії чеків про оплату придбання товару в аптеці по АДРЕСА_2 у період з 6 грудня 2022 року по 17 грудня 2022 року на загальну суму 6 127грн 40коп. не містять назву товару, який був придбаний. Також не містять назву товарів копії чеків від 23 лютого 2023 року на суму 228грн 80коп., та від 24 лютого 2023 року на суму 337грн 60коп.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно не врахував зазначені чеки, як належні докази у підтвердження позовних вимог.

Крім того, апеляційний суд звернув увагу на те, що копії чеків від 23 лютого 2023 року на суму 228,80грн та на суму 853грн, від 24 лютого 2023 року на суму 337,60грн, надані суду у подвійному розмірі.

Звертає на себе увагу і та обставина, що у підтвердження придбання ліків позивачкою суду першої інстанції надано 6 копій чеків за 13 грудня 2022 року про придбання ліків в одній аптеці у період часу з 12год.48хв. до 16год.29хв., а також 8 копій чеків за 14 грудня 2022 року про придбання ліків в одній аптеці у період часу з 8год. 29хв. до 9год. 44хв., що ставить під сумнів достовірність наданих позивачкою доказів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції здійснив правильний аналіз інформації, наявної у наданих чеках про придбання ліків, та правильно не врахував, як докази, квитанції неналежної якості, з яких неможливо встановити назву придбаних ліків, квитанції, які підтверджують придбання мінеральної води, медичних масок, кульків, аскорбінки або гінекологічного набору, придбання ліків, які не були рекомендовані позивачці, а також квитанції, у яких не зазначено назву придбаного товару.

Оскільки апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Боруха С.В. не містить доводів неправомірності висновків суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивачки вартість придбаних нею ліків на загальну суму 1 977грн 10коп., колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду в цій частині.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд першої інстанції неправомірно не прийняв до уваги надані нею лікарські рекомендації в якості доказів понесення витрат на лікування, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ці документи не підтверджують факт придбання позивачкою зазначених у переліку лікарських засобів.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на правовий висновок Верховного Суду у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 924/233/18 та необхідність застосування у даній справі принципу «вірогідності доказів», апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки зазначений висновок Верховного Суду стосувався положень ст. 79 ГПК України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Норми ЦПК України, які містять положення про докази та доказування і які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, таких положень не містять.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду

обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).

Колегія суддів вважає, що позивачкою не було надано належних, достатніх та достовірних доказів у підтвердження своїх позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача 45 352грн 50коп. витрат на лікування позивачки, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд стягнув з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 472грн 67коп., що не відповідає вимогам Закону України «Про судовий збір».

Разом з цим, апеляційний суд не може погіршувати положення відповідача за його апеляційною скаргою, тому залишає рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору без змін.

Враховуючи, що апеляційна скарга представника відповідача підлягає частковому задоволенню, а позивачка звільнена від сплати судового збору, на підставі положень частини 6 статті 141 ЦПК України відповідачу підлягає компенсації сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги за рахунок держави пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (98,92%).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Боруха Сергія Володимировича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 45 352грн 50коп. скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зазначених вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 1593грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук