Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.06.2025 Справа №607/14927/24 Провадження №2/607/693/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі: головуючого судді Дзюбича В.Л., за участі секретаря судового засідання Кочмар С.М., позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Сідорова В.М., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Костової Н.З., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю служби у справах дітей Почаївської міської ради про позбавлення батьківських прав,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2 з участю служби у справах дітей Почаївської міської ради про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 23.08.2017.

Від даного шлюбу у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 16.08.2013 та серії НОМЕР_2 від 14.05.2015.

Після розірвання шлюбу діти залишились проживати із позивачем та перебували на її вихованні та утриманні.

Відповідач свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками щодо виховання та утримання дітей, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечував необхідним харчуванням, медичним доглядом, що негативно впливає на їхній розвиток; не спілкується із дітьми, не надає їм доступу до культурних та духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання дітьми освіти.

Останній раз відповідач бачив дітей під час обряду хрещення доньки у 2015 році і з цього часу жодного контакту з дітьми не мав, виїхав на постійне місце проживання за межі України, а тому діти його не знають взагалі.

Позивач вказала, що невиконання батьківських обов`язків щодо виховання дітей підтверджується наступними документами:

-розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 17.05.2024 згідно з яким сукупний розмір заборгованості на квітень 2024 року становить 274104,19 гривень;

-актом обстеження на факт проживання від 17.05.2024 згідно з яким в будинку за адресом: АДРЕСА_1 проживає позивачка та її діти: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ;

-довідкою про участь батьків учня 5-В класу ОСОБА_3 у шкільному житті дитини № 92 від 20.05.2024 згідно якої батько дитини контакту із школою де вчиться дитина, не підтримує, із вчителем не спілкується, дитину приводить до школи і забирає мати ОСОБА_1 ;

-довідкою про участь батьків учениці 3-Б класу ОСОБА_4 у шкільному житті дитини № 98 від 20.05.2024 згідно якої батько дитини контакту зі школою не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, із вчителями не спілкується; батьківські збори не відвідує; дитину приводить до школи і забирає мати ОСОБА_1 , н виклики до школи приходить теж тільки мати;

-довідкою амбулаторії загальної практики сімейної медицини м. Почаїв №39 від 20.05.2024 згідно якої тато дітей ОСОБА_2 з дітьми не проживає, не відвідує лікаря ЗПСМ з лікувальною і профілактичною метою та не цікавиться станом здоров`я дітей.

Крім цього, орган опіки та піклування - служба у справах дітей Почаївської міської ради та комісія з питань захисту прав дитини Почаївської МТГ склав висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно двох його дітей. Вказаний висновок затверджений рішенням виконавчого комітету Почаївської міської ради від 12.06.2024 №245.

Із вказаних підстав позивач просить позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав щодо малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Представник відповідача адвокат Костова Н.З. подала відзив на позовну заяву в якому вказала, що відповідач не погоджується із позовними вимогами ОСОБА_1 з наступних підстав.

Дійсно, ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 16.06.2011 року. Від цього шлюбу народилось двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, шлюбні відносини між подружжям не склались, постійно виникали сварки і непорозуміння. У 2015 році відповідач поїхав до Польщі з метою покращити фінансове становище сім`ї, однак велика відстань лише погіршила стосунки між подружжям, внаслідок чого шлюб між ними фактично припинив існувати. Разом з тим, відповідач після виїзду до Польщі ніколи не забував про своїх дітей, регулярно телефонував до дружини, цікавився життям та здоров`ям дітей, передавав відповідачці кошти на їх утримання. Однак, приблизно в кінці 2016 року, через чергове непорозуміння з позивачкою, остання заборонила відповідачу телефонувати. Оскільки діти ще були дуже малі і спілкування з ними могло відбуватись лише за посередництва матері, відповідач фактично був позбавлений можливості брати участь у вихованні дітей, спілкуватись із ними.

ІНФОРМАЦІЯ_4 в Польщі у відповідача народився син ОСОБА_6 . Дитина народилась з важкою патологією сечової системи, яка потребувала тривалого лікування, особливого догляду, та оперативного втручання. Дані обставини не давали можливості відповідачу повернутись в Україну, а також значно вплинули і на його фінансовий стан, у зв`язку із чим він не міг належним чином сплачувати аліменти в користь позивачки на утримання двох своїх старших дітей, у зв`язку із чим утворилась заборгованість.

Водночас, просить врахувати, що долучений позивачкою до позовної заяви розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, в якому відсутня будь-яка інформація про сплачені боржником кошти, не відповідає дійсності, про що позивачці достеменно відомо. Відповідач поступово, по мірі своєї фінансової можливості, погашає свій борг зі сплати аліментів, про що остання не може не знати, адже кошти зараховуються на її банківський рахунок. Суми, що сплачував відповідач не були відображені у наданому позивачкою розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, оскільки квитанції про оплату аліментних платежів були надані державному виконавцю лише в червні 2024 року. Все ж, відповідач неодноразово намагався налагодити відносини з колишньою дружиною та дітьми. Через свою матір передавав дітям одяг, подарунки (іграшки, планшет, телефон). Час від часу телефонував до позивачки з проханням дати можливість поспілкуватись з дітьми, однак остання відмовляла. Після початку військової агресії російської федерації проти України в лютому 2022 року відповідач телефонував позивачці, пропонував приїхати з дітьми до нього в Польщу для їх безпеки, однак позивачка не погодилась на таку пропозицію. На чергове прохання дати можливість поспілкуватись із дітьми, позивачка відмовила. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком (матір`ю) обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько (мати) ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на свідоме та умисне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, як і відсутні будьякі докази того, що до нього вживались якісь заходи попередження та впливу з приводу неналежного виконання ним своїх батьківських обов`язків, і що такі заходи не дали свого результату. Неактивна участь батька в житті дочки та сина спричинена складними стосунками з колишньою дружиною, проживанням відповідача окремо від дітей в іншій країні та обмеженням його спілкування з дітьми з боку колишньої дружини. Водночас, відповідач ніколи умисно не ухилявся і не має наміру ухилятись від виконання своїх батьківських обов`язків. Навпаки, хоче налагодити нормальні стосунки із донькою та сином, заперечує проти позбавлення його батьківських прав, що свідчить про його інтерес до дітей та небажання розривати з ними спілкування і родинні відносини. Позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітніх доньки та сина за таких обставин не забезпечуватиме в першу чергу інтересів самих дітей.

Крім цього, просить взяти до уваги, що наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батьківських прав, адже не є безумовним доказом умисного ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків.

Враховуючи вищенаведене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав відносно малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Представником позивача адвокатом Сідоровим В.М. подано відповідь на відзив в якому сторона позивача вказала, що в обґрунтування відзиву на позов ОСОБА_2 посилається на те, що хоча з 2015 року він проживає у Польщі, проте продовжував цікавитися своїми дітьми, їх життям і здоров`ям; ОСОБА_1 заборонила йому телефонувати до дітей, внаслідок чого він був фактично позбавлений можливості брати участь у вихованні дітей, спілкуватися з ними.

Відзначає, що не міг приїхати в Україну, оскільки у 2017 році в Польщі в нього народився син, який потребував лікування; неактивна участь його, як батька, в житті дітей спричинена складними стосунками з колишньою дружиною ОСОБА_1 , його проживанням в іншій країні та обмеження його спілкування з дітьми з боку колишньої дружини.

ОСОБА_1 вважає безпідставними доводи відповідача про те, що з її вини він не бере участі у вихованні дітей, оскільки жодних перешкод у спілкуванні з дітьми вона йому не чинила. Переїхавши у 2015 році на проживання в іншу країну, ОСОБА_2 свідомо обрав такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей стала неможливою через відсутність будь-якого спілкування, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні ст. 164 СК України. Такі життєві умови були обрані відповідачем після народження дітей. Перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави, ОСОБА_2 мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, однак власний добробут та формування іншої сім`ї мало для нього значно більше значення в житті, ніж участь у вихованні та утриманні двох дітей, які залишилися з матір`ю в Україні. Саме добровільні та свідомі дії відповідача призвели до того, що його одинадцятирічний син та дев`ятирічна донька взагалі не знають як виглядає їхній батько, ніколи з ним за своє життя не бачилися і не спілкувалися.

Позивач просить врахувати висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, за яким врахувавши, що відповідач фактично не виконував свої батьківські обов`язки з моменту народження дітей у зв`язку з проживанням за кордоном, Верховний Суд визнав обґрунтованим застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав. Слід відзначити, що за обставинами справи № 520/8264/19 батько дітей виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, останній раз приїжджав до дітей у 2017 році, проте постійно спілкувався з ними за допомогою месенджерів Viber та Skype. Також, приїздив у вересні 2019 року та у січні 2020 року на засідання комісії з питань захисту прав дітей органу опіки та піклування, заперечував проти позбавлення його батьківських прав, однак з дітьми не зустрічався, мотивуючи це тим, що позивач не дозволив їм зустрічатись і всіляко перешкоджав їх зустрічам. Однак - колегія суддів погодилась з висновками судів про те, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні ст. 164 СК України. Разом з тим, ОСОБА_2 , виїхавши у 2015 році за кордон, з дітьми жодного разу не бачився і не спілкувався ні особисто, ні засобами зв`язку, не прибув до органу опіки та піклування на розгляд питання щодо доцільності позбавлення його батьківських прав, а вперше проявив інтерес до справи після відкриття провадження судом. Доводи відповідача про захворювання його сина, народженого в Польщі, не виправдовують його пасивної поведінки щодо участі у вихованні двох дітей, які проживають в Україні. ОСОБА_2 , як батько, не цікавився ні життям, ні здоров`ям своїх дітей, у тому числі не брав участі в лікуванні сина ОСОБА_7 , який часто хворіє захворюваннями дихальних шляхів (пневмонією, бронхітом, ларингітом та іншими захворюваннями). Часткове погашення заборгованості за аліментами після ініціювання позивачем судового процесу про позбавлення його батьківських прав, також не свідчать про належне виконання ОСОБА_2 його батьківських обов`язків щодо сина та доньки. З урахуванням наведеного позивач вважає, що поведінку відповідача щодо дітей ОСОБА_1 слід кваліфікувати як свідоме та винне ухилення від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Позивачка та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засідання щодо задоволення позовних вимог заперечила, просить відмовити у їх задоволенні вказавши на те, що позбавлення відповідача батьківських прав є найбільш суворою мірою відповідальності за невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, в той час, як у відповідача був відсутній умисел, спрямований на уникнення від виконання батьківських обов`язків, з урахуванням життєвих обставин в яких він опинився.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 , яка є сусідкою позивачки, пояснила що знає позивачку орієнтовно 30 років, проживає по сусідству, через 3-4 будинки. Після весілля в сторін у справі, через рік, народилася перша дитина, далі друга. Батька дітей позивачки вона бачила дуже рідко, а після розлучення не бачила його взагалі. Після народження дітей, батько ще років два проживав разом із позивачкою. Коли народилася друга дитина, він приїхав тільки на хрестини, в сім`ї дітей не жив. Декілька разів бачила, як відповідач прогулювався зі старшим сином на дитячому майданчику. Після хрестин вона його більше не бачила. Діти до 6 років часто хворіли, мати дітей часто їздила на заробітки до Польщі, а дітей залишала на своїх батьків, частіше залишала на свого батька, оскільки мати працювала. Пояснила, що батько в житті дітей був відсутній. Він не займався їх вихованням, не допомагав, не підтримував ні морально ні фінансово. Декілька раз приїжджала мати відповідача до онуків. Їй відомо, що відповідач деякий час проживав в м. Тернополі, а потім поїхав за кордон.

Малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_9 в судовому засіданні вказали, що не знають свого батька. Пояснили, що батько не спілкується із ними, не приймає участі у їхньому житті та вихованні, не піклується та не дбає про них, не вітає на дні народження. Вважають за доцільне позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до них.

Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідка, думку малолітніх дітей вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи із наступного.

За результатами розгляду справи судом становлено наступні обставини справи.

Позивачка ОСОБА_1 із 16.06.2011 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 23.08.2017.

Від даного шлюбу у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 16.08.2013 та серії НОМЕР_2 від 14.05.2015.

Після розірвання шлюбу діти залишились проживати із позивачкою та перебували на її вихованні та утриманні.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 17.05.2024 сукупний розмір заборгованості на квітень 2024 року становить 274104,19 гривень.

Згідно акту обстеження на факт проживання від 17.05.2024, в будинку за адресом: АДРЕСА_1 проживає позивачка та її діти: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

Згідно довідки про участь батьків учня 5-В класу ОСОБА_3 у шкільному житті дитини № 92 від 20.05.2024, батько дитини контакту із школою де вчиться дитина, не підтримує, із вчителем не спілкується, дитину приводить до школи і забирає мати ОСОБА_1 .

Згідно довідки про участь батьків учениці 3-Б класу ОСОБА_4 у шкільному житті дитини № 98 від 20.05.2024, батько дитини контакту зі школою не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, із вчителями не спілкується; батьківські збори не відвідує; дитину приводить до школи і забирає мати ОСОБА_1 , н виклики до школи приходить теж тільки мати.

Згідно довідки амбулаторії загальної практики сімейної медицини м. Почаїв №39 від 20.05.2024, тато дітей ОСОБА_2 з дітьми не проживає, не відвідує лікаря ЗПСМ з лікувальною і профілактичною метою та не цікавиться станом здоров`я дітей.

Згідно висновку служби у справах дітей Почаївської міської ради та комісії з питань захисту прав дитини Почаївської міської територіальної громади від 12.06.2024 - служба прийшла до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сторони визнали той факт, що відповідач з 2015 року проживає у Республіці Польща.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 26.09.2024 у ОСОБА_2 наявна заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 208480,79 гривень. В період із березня 2019 року до серпня 2024 року відповідачем сплачувались аліменти у різні періоди та в різних сумах. Загальна сума сплачених аліментів за вказаний період часу становить 82999 гривень.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Положенням частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частини сьомої та восьмої статті 7 СК України передбачено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8).

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Положеннями частин першої та другої 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, та в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім враховані права батьків.

Частинами першою та другою статті 152 СК України передбачено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України однією з правових підстав для позбавлення батьківських прав є ухилення матері, батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Верховний Суд у постанові від 29.09.2021 у справі № 459/3411/18 зазначив, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «С.С. проти Словенії» дійшов висновку, що оскільки розуміння потреб дитини було обмеженим, а також не існувало емоційного зв`язку між матір`ю та дитиною, позбавлення батьківських прав у такому випадку відповідало конвенційним гарантіям, оскільки інтерес дитини до забезпечення постійного догляду та емоційної стабільності перевищив інтерес матері у збереженні правових зв`язків з дитиною.

В справі «Суур проти Естонії» Європейський суд з прав людини також дійшов висновку про відповідність інтересам дитини позбавлення батька батьківських прав щодо неї в зв`язку з втратою контакту з дитиною, а примушування дитини до спілкування могло б бути контрпродуктивним.

На підставі досліджених судом доказів судом установлено, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , зокрема з 2015 року свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не цікавиться здоров`ям дітей, не займається їхнім вихованням, не створює умов для їхнього фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, не спілкується із ними, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України є правовою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. З урахуванням зазначених обставин, залишення за відповідачем батьківських прав жодним чином не сприятиме інтересам дітей, які вказали, що не знають свого батька та втратили із ним усі зв`язки.

Посилання відповідача на те, що позивачка чинила перешкоди у спілкуванні з дітьми не заслуговують на увагу за їх голослівністю.

Твердження позивача про те, що він тривалий час, а саме з 2015 року проживає за кордоном та має іншу сім`ю в якій утримує хвору дитину, що не давало йому можливості спілкуватись із дітьми, не беруться судом до уваги, оскільки вказані обставини, на думку суду, не перешкоджали відповідачу спілкуватись із його малолітніми дітьми, підтримувати із ними родинний та емоційний зв`язок, який наявний у батька та дитини, спілкуватись із дітьми у телефонному режимі чи за допомогою інших засобів зв`язку, вітати дітей із днями народження, піклуватись та хвилюватись за їхній розвиток, здоров`я, виховання та подальшу долю.

Однак, відповідач впродовж тривалого періоду часу, а саме з 2015 року, не проявляв жодної батьківської турботи про дітей, які втратили із ним родинний та емоційний зв`язок, про що підтвердили безпосередньо в судовому засіданні.

Часткова сплата позивачем аліментів не виправдовує, на думку суду, байдужого ставлення до виховання дітей та їхньої долі, оскільки є важливою, проте не основною складовою батьківських обов`язків.

За вказаних обставин суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав підлягають до задоволення шляхом позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав щодо малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову з відповідача в користь позивача слід стягнути 1073,60 грн понесеного судового збору.

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 164, 180 - 181 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 89, 263, 264, 265, 273, 281-284, 288, 289, ст. 354, ст. 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав щодо малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути із ОСОБА_2 в дохід держави 1211,20 гривень судового збору.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , проживає за адресом: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Інші учасники: Служба у справах дітей Почаївської міської ради, адреса: пл. Шевченка, 16, м. Почаїв, Кременецького району, Тернопільської області, 47025, .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич