ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/576/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №691/171/24 Категорія: 304090000 Подорога Л. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Василенко Л.І., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»;

відповідач ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу ТОВ «Коллект Центр»

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 07 січня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі по тексту ТОВ «Коллект Центр») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту.

Позовна заява обґрунтовується тим, що 25.07.2021 між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» було укладено договір про споживчий кредит № 101279429, за умовами якого, позивач отримала кредит у сумі 10000 грн., шляхом переказу на картковий рахунок, строком на 30 днів, зі сплатою комісії за надання кредиту та відсотків за його користуванням. Строк кредиту до 24.08.2021 року. Розмір процентів за користування кредитом складає 3750,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Договір було укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та доступний через його сайт та/або мобільний додаток.

17.01.2022 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 17-01/2022, за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором про споживчий кредит № 101279429 від 25.07.2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан».

Відповідно до договору про відступлення прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги ТОВ «Коллект Центр», у тому числі за договором про споживчий кредит № 101279429 від 25.07.2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан».

ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за договором, що призвело до виникнення заборгованості за договором споживчого кредиту та станом на 09.01.2024 року становить 42788 грн. 65 коп., із яких: 8710 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту, 32978 грн. 65 коп. - сума заборгованості за відсотками на дату відступлення прав вимоги та 1100 грн. заборгованість за комісією.

В зв`язку з вищевикладеним Товариство просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором про споживчий кредит № 101279429 від 25.07.2021 року у розмірі 42788, 65 грн., судовий збір у сумі 3028,00 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 13000,00 грн.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 07 січня 2025 року відмовлено в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ «Коллект Центр» суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів того, що ним було здійснено оплату за договором про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року або ж сторонами цього договору було підписано Акт зарахування зустрічних однорідних вимог, а тому суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено факту переходу прав вимоги до відповідача від ТОВ «Вердикт Капітал» до ТОВ «Коллект Центр» за договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Коллект Центр» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, відтак судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишитись в силі та підлягає скасуванню.

Зазначає, що 10.03.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» був укладений договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 відповідно до умов якого первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у додатку № 1 № 3 до цього договору. Новий кредитор сплачує первісному кредитору за права вимоги грошові кошти у розмірі та у порядку, визначених цим договором.

Пунктом 7.2. договору відступлення погоджено, що ціна договору сплачується новим кредитором кредитору, в будь який передбачений (не заборонений) законодавством спосіб, в тому числі, але не виключно, шляхом перерахування коштів на рахунок вказаний в п. 12 цього договору або зарахуванням зустрічних однорідних вимог в порядок визначеному п. 5.6.2 цього договору, протягом 1065 календарних днів з дати підписання сторонами цього договору.

З вище наведеного слідує, що сторонами погоджено відстрочення оплати за договором на 1065 днів, а право вимоги вважається переданим новому кредитору в день належного підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру боржників в друкованому (підписаному) вигляді.

Судом при наданні оцінки доказам, було невірно надано правову кваліфікацію договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 року, внаслідок чого, суд дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача права вимоги до відповідача.

Апелянт просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства на професійну правничу допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 25.07.2021 року ОСОБА_1 уклала договір про споживчий кредит з ТОВ «Мілоан» № 101279429, за умовами якого товариство надало відповідачу грошові кошти у розмірі 10000 грн., стоком на 30 днів, з 25.07.2021 року до 24.08.2021 року.

Відповідно до умов п. 1.5 договору, загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 4850.00 грн. у грошовому виразі та 12,184.00 % річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка), і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1-1.5.2 договору.

Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 14850 грн.

Комісія за надання кредиту 1100 грн., яка нараховується за ставкою 11.00% від суми кредиту одноразово.

Проценти за користування кредитом: 3750 грн., які нараховуються за ставкою 1.25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

За умовами п. 2.1 кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.

Пунктом 2.2 договору передбачено позичальником плату за договором, зокрема, п. 2.2.1 договору визначено сплату позичальником комісії за надання кредиту та відсотків за його користування у розмірах, визначених п. 1.5.1- п. 1.5.2 договору; п. 2.2.2 та п. 2.2.3 визначено термін нарахування відсотків, з урахуванням особливостей договору та принцип нарахування відсотків за стандартною (базовою) ставкою, з урахуванням пролонгації договору.

Розділом 4 вище указаного договору передбачено відповідальність сторін, зокрема виконання зобов`язання позичальником з повернення кредиту та/або сплати відсотків за його користування та здійснення інших платежів відповідно до умов договору.

За умовами п. 6.1 договору, указаний договір укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний через його сайт та відповідний мобільний додаток.

Відповідно до п. 6.3 договору, позичальник, приймаючи умови Товариства про укладання даного договору, також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами договору, графіком платежів та паспортом споживчого кредиту.

ТОВ «Мілоан» надало довідку про ідентифікацію про укладення ОСОБА_1 договору про споживчий кредит з ТОВ «Мілоан» № 101279429 від 25.07.2021 року, із зазначенням одноразового ідентифікатора U68812 на номер мобільного телефону.

Відповідно до платіжного доручення № 30303696 від 25.04.2021 року, платник ТОВ «Мілоан» здійснило перерахування грошових коштів через банк платника ПАТ «Альфа-Банк», , отримувач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , кредит рахунку № 535557ХХХХХХ8403, призначення платежу: кошти згідно договору 101279429, у сумі 10000 грн.

Відповідно до листа АТ «СЕНС БАНК» № 13719-БТ-32,2/2024 від 04.12.024, на ім`я ОСОБА_1 було видано платіжну карту НОМЕР_2 до картки № НОМЕР_3 від 25.07.2021 року. За випискою по вказаному особовому рахунку з 25.07.2021 року по 26.07.2021 року, на вказаний рахунок карти № НОМЕР_3 ОСОБА_1 платником АТ «СЕНС БАНК» 25.07.2021 року проведено перерахування грошових коштів у сумі 10000 грн., платник «Альфа-Банк», .

Отже, на ім`я ОСОБА_1 було видано вище указану платіжну карту, на яку перераховано грошові кошти в сумі 10000 грн.

Звертаючись до суду з позовними вимогами та обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач посилався на те, що набув право вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1ст. 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3ст. 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1ст. 514 ЦК України).

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).

Аналіз вказаних норм свідчить, що ч. 1 ст. 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц).

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2021 року № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі № 2221/2373/12).

Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Аналогічні висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі № 2221/2373/12).

17.01.2022 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 17-01/2022-54, за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» за плату належне право грошової вимоги до боржників, що вказані в реєстрі боржників.

Сторони погодили, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників, підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до реєстру боржників від 17.01.2022 року до договору факторингу № 17-01/2022-54, акту приймання-передавання реєстру боржників від 17.01.2022 року та платіжного доручення № 321370005 від 18.01.2022 року, ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 101279429 від 25.07.2021 року укладений з ТОВ «Мілоан» на суму 26239,65 грн., з яких: 8710,00 грн. заборгованість за тілом кредиту, 16429,65 грн. заборгованість по процентах, 1100,00 грн. заборгованість по комісії.

10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, за умовами якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступає шляхом продажу ТОВ «Коллект Центр» належні йому права грошової вимоги до боржників, що вказані в реєстрі боржників.

Позивач надав суду акт прийому-передачі реєстру боржників від 10.01.2023 року, а також реєстр боржників до договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ТОВ «Коллект Центр», суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів того, що ним було здійснено оплату за договором про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року або ж сторонами цього договору було підписано Акт зарахування зустрічних однорідних вимог, а тому суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту переходу права вимоги до відповідача від ТОВ «Вердикт Капітал» до ТОВ «Коллект Центр» за договором про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги, що розділом 7 договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року визначено порядок розрахунків за продаж (відступлення). Зокрема п. 7.1. 7.2 передбачено, що за відступлення прав вимоги за договорами позики, новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти в сумі 5312491,59 грн., у будь який передбачений (не заборонений) законодавством спосіб, у тому числі, але не виключно, шляхом перерахування коштів на вказаний у п. 12 цього договору рахунок, або зарахування зустрічних однорідних вимог шляхом підписання Акту зарахування зустрічних однорідних вимог, протягом 1065 календарних днів з дати підписання договору. Всі платежі вважаються належно виконаними в дату зарахування грошових коштів на рахунок первісного кредитора п. 7.3.

З наведених вище умов укладеного договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10.01.2023 року № 10-01/2023 вбачається, що сторонами погоджено відстрочення оплати за договором на 1065 календарних днів (тобто строк його виконання ще не настав), а право вимоги вважається переданим новому кредитору в день належного підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру боржників в друкованому (підписаному) вигляді.

Матеріали справи містять належним чином засвідчену копію Акту приймання-передачі Реєстру боржників за договором № 10-01/2023 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10.01.2023 року та сам реєстр боржників (витяг з нього), що є належним та достатнім доказом переходу права вимоги на користь позивача до відповідача.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при наданні оцінки доказам, було невірно надано правову кваліфікацію договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлі-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 року, внаслідок чого, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача права вимоги до ОСОБА_1 .

Що стосується заборгованості по договору про споживчий кредит №101279429 від 25.07.2021 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20.

Верховний Суд у постанові від 01 липня 2024 року у справі № 638/161/22 дійшов висновку, що без введення позичальником відповідних даних, здійснення його верифікації, передання ним та отримання товариством персональних даних від позивача з метою укладення договору, таке укладення кредитного договору є неможливим. А в матеріалах справи відсутні докази протиправності дій третіх осіб стосовно позивача, які стосуються підписання кредитного договору.

Підписуючи договір про споживчий кредит № 101279429 від 25.07.2021 року відповідач була проінформована і погодилася з усіма його істотними умовами. Такий договір ніким не оспорювався та недійсним не визнавався.

Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2022 року у справі №463/9914/20 дійшов висновку, якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Відповідно до платіжного доручення № 30303696 від 25.04.2021 року, платник ТОВ «Мілоан» здійснило перерахування грошових коштів через банк платника ПАТ «Альфа-Банк», , отримувач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , кредит рахунку № 535557ХХХХХХ8403, призначення платежу: кошти згідно договору 101279429, у сумі 10000 грн. Даний факт підтверджується також листом АТ «СЕНС БАНК» № 13719-БТ-32,2/2024 від 04.12.024 року.

У позовній заяві ТОВ «Коллект Центр» просив, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами та заборгованість за комісією.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 05.04.2023 року по справі №910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника.

За умовами договору позичальнику надано кредит в розмірі 10000 грн., який він зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування ним на визначених у кредитному договорі умовах.

Кредит надається строком на 30 днів з 25.07.2021 року (строк кредитування) до 24.08.2021 року.

Пунктом 1.5.2 кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом: 3750,00 грн., які нараховуються за ставкою 1.25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Розмір відсотків згідно з додатком №1 «Графік платежів» до цього договору встановлено в сумі 3750,00 грн.

Відповідно до п.2.3.1.2 Договору про споживчий кредит позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування. Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування на стандартних умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п.1.6. Договору.

Разом з тим, в порядку ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України позивачем не надано суду доказів, а матеріали справи таких не містять щодо пролонгації строку кредитування відповідно до п.п.2.3.1.1.-2.3.1.2 Договору та доказів складання та доведення до відповідача оновлених графіків платежів, передбачених п.п. 2.3.2, 4.1.,4.2. Договору.

В додатку №1 «Графік платежів» до кредитного договору вказано, що у випадку зміни будь-яких відомостей, зазначених у графіку розрахунку у зв`язку з частковим погашенням заборгованості та/або продовженням строку повернення кредиту, позичальник доручає Товариству самостійно оновити графік розрахунків, шляхом внесення у нього відповідних змін або викладення його у новій редакції та розмістити дані Графіку в особистому кабінеті позичальника.

Як слідує з наявної в матеріалах справи відомості про щоденні нарахування та погашення, відповідачу нараховувались проценти за користування кредитом в період з 25.07.2021 року по 24.08.2021 року відповідно до пункту 1.5.2. договору про споживчий кредит, з 25.08.2021 року по 23.09.2021 року відповідно до пунктів 1.6. та 2.3.1.2 договору, з 24.09.2021 року по 08.10.2021 року відповідно до пунктів 1.5.2, 2.3.1.1, з 09.10.2021 року по 29.11.2021 року відповідно до пунктів 1.6. та 2.3.1.2 договору.

Проте, ТОВ «Коллект Центр» не надано доказів на підтвердження продовження строку кредитного договору у відповідності до пункту 2.3.1 договору, зміни процентної ставки чи оновлення Графіку розрахунків, які б передбачали сплату відповідачем процентів у розмірі 32978,65 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що нарахування відсотків за користування кредитом починаючи з 25 серпня 2021 року, тобто після закінчення строку повернення кредиту, встановленого в пункті 1.3 договору про споживчий кредит та в Графіку платежів, є безпідставним, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припинилось після спливу визначеного договором строку кредитування.

Звертаючись до суду, підставою позову ТОВ «Коллект Центр» визначив саме несплату процентів за користування кредитом (згідно частини першої статті 1054 ЦК України), вимог про стягнення процентів на підставі частини другої статті 625 ЦК України, позивач не заявляв.

Крім того, як вбачається з відомості про щоденні нарахування та погашення ОСОБА_1 здійснила погашення по тілу кредиту в розмірі 1290,00 грн.

За таких обставин, до стягнення з відповідача на користь кредитора підлягає чітко визначена сторонами Договору про споживчий кредит №101279429 від 25.07.2021 року заборгованість в розмірі 13560,00 грн. (8710,00 грн. тіла кредиту (з врахуванням часткового погашення); 3750,00 грн. процентів за користування кредитом; 1100 грн. комісії)

Суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Що стосується судових витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

ТОВ «Коллект Центр» у позовній заяві просило суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу в розмірі 12000,00 грн.

Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такі висновки містяться в додатковій постанові ВП ВС від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові ВС від 12.12.2019 року у справі №2040/6747/18.

На підтвердження надання правової допомоги в суді першої інстанції, позивачем надано копію договору № 02-01/2023 про надання правової допомоги від 02.01.2023 року, заявку на надання юридичної допомоги № 356 від 02.01.2024 року, витяг з Акту № 2 про надання юридичної допомоги від 08.01.2024 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа є малозначною в силу вимог закону, та не є складною.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13000,00 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з ОСОБА_1 на корить ТОВ «Коллект Центр» понесені у даній справі в суді першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у розмірі 3000 грн.

При подачі апеляційної скарги на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 07 січня 2025 року, ТОВ «Коллект Центр», також просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 12000,00 грн.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).

Колегія суддів, врахувавши складність справи, ціну позову та її значення для сторін, обсяг наданих адвокатом послуг, наявність численної усталеної практики, приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» 2000 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

За змістом статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та частково задовольнити позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» та часткове задоволення вимог апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених вимог (31.69%) 959,60 грн судового збору за подання позовної заяви, а також 1151,51 грн судового збору за подання позивачем апеляційної скарги, а всього 2111,11 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» - задовольнити частково.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 07 січня 2025 року - скасувати, ухвалити нову постанову.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованості за договором про споживчий кредит № 101279429 від 25.07.2021 року в розмірі 13560 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 2111,11 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України.

Судді