Подільський районний суд міста Полтави
Справа № 553/1193/21
Провадження № 2/553/22/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23.05.2025м. Полтава

Подільський районний суд міста Полтави в складі:

головуючої судді - Крючко Н.І.

при секретарі - Литвин А.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бессарабова О.Б.,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Носова Жанна Борисівна, про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно ,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Подільського (Ленінського) районного суду міста Полтави з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно, в якому прохав витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , стягнути судові витрати.

Ухвалою Подільського (Ленінського) районного суду міста Полтави від 25 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано термін позивачу для усунення недоліків.

15 червня 2021 року позивачем виконано вимоги ухвали суду та подано уточнену позовну заяву до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на рухоме майно, в якому останній прохав витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , стягнути судові витрати.

Ухвалою суду від 17 червня 2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

В ході підготовчого провадження відповідачем ОСОБА_2 04 серпня 2021 року, подано відзив, в якому остання прохала відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно, в зв`язку зі сплином строків позовної давності

В свою чергу, 03 вересня 2021 року позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив сторони відповідача у справі, в якому останній прохав задовольнити заявлені ним позовні вимоги, вказуючи про те, що спірна квартира була протиправно, поза його волею виведена із під дії закону, що регулює режим спільної сумісної власності подружжя, внаслідок чого були порушені його майнові права і завдано шкоди його цивільним інтересам.

В ході підготовчого провадження відповідач - ОСОБА_4 надала письмові пояснення щодо позову ОСОБА_1 , в якому прохала відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Поряд з цим, стороною позивача у ході підготовчого провадження 10.11.2022 року, подано заяву про виклик свідків у справі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ..

В ході підготовчого провадження позивачем ОСОБА_1 подано заперечення на пояснення відповідача ОСОБА_4 ..

Ухвалою Подільського (Ленінського) районного суду міста Полтави від 11 січня 2022 року задоволено заяву ОСОБА_1 про витребування доказів.

Витребувано з архіву Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області кримінальне провадження № 0003730 порушене за ч.1 ст. 358 КК України, по факту підроблення офіційного документа заяви від імені ОСОБА_1 на згоду на відчуження своєї частки в квартирі АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 11 січня 2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до ухвали суду від 08 червня 2022 року задоволено заяву ОСОБА_1 про витребування доказів.

Витребувати з Полтавського відділення національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» завірену копію висновку експерта судово - почеркознавчої експертизи № 456/469 від 31.05.2019 року.

Ухвалою суду від 13 серпня 2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Носову Ж.Б..

Витребувано у Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Носової Ж.Б. нотаріально завірену копію договору дарування від 24 лютого 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ..

На виконання вимог ухвали суду від 13 серпня 2024 року Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. надано відповідь про те, що надати оригінал договору дарування , посвідченого 24 лютого 2015 року за реєстровим №240 не має можливості, так як примірник договору, який зберігався в архіві приватного нотаріуса Носової Ж.Б. вилучено на підставі Ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 23.01.2019 року (справа №554/414/19, провадження № 1-кс/554/1298/2019) старшим слідчим Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області Петренко І.В..

В судовому засіданні від 13 серпня 2024 року позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. В дане судове засідання від 13 травня 2025 року позивач ОСОБА_1 не з`явився, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, хоча про день та час слухання справи був повідомлений належним чином.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бессарабов О.Б. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Сириця Т.І. позовні вимоги не визнали та прохали відмовити в їх задоволенні, застосувавши строки позовної давності до заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, але надала на адресу суду заяву, в якій прохала відмовити в задоволенні позовних вимог та проводити судовий розгляд справи у її відсутність.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Носова Ж.Б. не з`явилась, але надала на адресу суду заяву, в якій прохала проводити розгляд справи у її відсутність, при вирішенні позову покладалась на розсуд суду.

Суд, вислухавши сторін по справі, їх представників, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 є таким, що не підлягає до задоволення за наступних обставин.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносини.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що в 2008 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтведжується свідоцтвом про шлюб від 05.09.2008 року, серії НОМЕР_1 , виданим Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції (т. 1 а.с. 62).

Так, з 2008 року сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11 травня 2016 року, що підтверджується копією рішення суду ( т. 1 а.с. 64).

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 09.03.2016 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батьківство задоволено.

Виключено відомості про батьківство ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з актового запису № 535 від 25.12.2015 року, вчиненого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, про реєстрацію народження ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Полтаві (т. 1 а.с.65-66).

18 грудня 2012 року, відповідно до свідоцтва про зміну імені , виданого Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області від 18.12.2012 року, серія НОМЕР_2 , ОСОБА_9 , 04.04.1981 року змінив прізвище, ім`я, по-батькові на ОСОБА_1 (т. 1 а.с.63).

В позові позивачем ОСОБА_1 вказувалось про те, що за час перебування у шлюбі сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1 , яка складається з : 1) коридору площею 9,8 кв.м.; 2) вбиральні площею 14, кв.м.; 3) ванної кімнати площею 4,2 кв.м.; 4) 1-а кімнати площею 14,3 кв.м.; 5) кухні площею -14,3 кв.м.; 6) 2-а кімната площею 23,2 кв.м.; 7) балкон 1 площею 2,3 кв.м.; 8) балкон 3 площею 1,8 кв.м.; 9 ) балкон 3 площею 1,8 кв.м., всього площею 73,1 кв.м.

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2011 року, позов ОСОБА_2 до ТзДВ «Полтавтрансбуд», третя особа по справі: ТОВ «Компанія з управління активами «Полтавтрансбуд» про визнання права власності задоволено.

Зобов`язано ТЗДВ «Полтавтрансбуд» в рахунок повного погашення боргових зобов`язань за заставною серії АА № 000100 від 03.02.2010 року передано ОСОБА_2 заставлене майно.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме: 1) коридор площею 9,8 кв.м., 2) вбиральня площею 1,4 кв.м., 3) ванна кімната площею 4,2 кв.м., 4) 1-а кімната площею -14,3 кв.м., 5) кухня площею 14,3 кв.м., 6) 2-а кімната площею - 23,2 кв.м., балкон І площею 2,3 кв.м., балкон ІІ площею 1,8 кв.м., балкон ІІІ площею 1,8 кв.м., всього по квартирі АДРЕСА_2 площа 73,1 кв.м. ( т.1 а.с.11).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі рішення суду від 14 вересня 2011 року (т. 1 а.с.2-13).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем ОСОБА_1 вказувалось про те, що оскільки вказане майно було придбано у період перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , та за спільні кошти подружжя, так як подружжя отримало дохід та мало на меті від отриманих коштів придбати власне житло, тому на думку сторони позивача дане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та належить подружжю в рівних частинах.

В обгрунтування позовних вимог позивачем вказувалось про те, що 24 лютого 2015 року ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру своїй матері ОСОБА_4 , на думку позивача, використовуючи підроблену заяву від імені позивача ОСОБА_1 на відчуження спірної квартири від 11.02.2015 року, на підставі договору №33 від 24.02.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б.. Так, 04 березня 2015 року ОСОБА_4 повторно подарувала спірну квартиру своїй донці ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Удовіченко М.Ю..

На думку позивача, у такий спосіб штучно і протиправно відповідач ОСОБА_2 позбавила його права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , так як у випадку поділу майна подружжя, дана квартира не підпадала під розподіл у зв`язку з тим, що була подарована відповідачці, на підставі ст. 75 СК України.

Стороною позивача вказувалось про те, що лише у липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Носової Ж.Б. з заявою про надання йому копії заяви від його імені, яка зареєстрована у реєстрі від 11.02.2015 року за № 169, в свою чергу стверджуючи в ході судового розгляду про те, що вказану заяву він від свого імені не складав та її не підписував, так як не був присутнім у нотаріуса з даного приводу. З цих підстав ОСОБА_1 14.11.2018 року, було подано, заяву до СВ Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області , на підставі якої було відкрито кримінальне провадження № 0003730 за ч.1 ст. 358 КК України.

Зважаючи на те, що відповідно до судово почеркознавчої експертизи, яка була проведена у рамках вказаного кримінального провадження, складено висновок експерта № 456/659 від 31.05.2019 року, яким визначено, що підпис та рукописний текст на заяві від 11.02.2015 року були зроблені не ОСОБА_1 , а іншою особою, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом за захистом, на його думку, порушеного права власності.

Даний факт в частині того, що ОСОБА_1 не було відомо про укладення договору дарування від 24 лютого 2015 року спірної квартири та не складання ним 11 лютого 2015 року заяви згоди на укладення ОСОБА_2 договору дарування вказаної квартири, сторона відповідача заперечувала, вказуючи про те, що позивачу ОСОБА_1 було достеменно відомо про те, що 24 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Носовою Ж.Б.. При цьому, позивачем ОСОБА_1 за декілька днів до укладення договору дарування у приватного нотаріуса було складено заяву - згоду на укладення ОСОБА_2 договору дарування на умовах ОСОБА_2 та за її розсудом.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 24 лютого 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що діяла зі згоди чоловіка ОСОБА_1 , на підставі заяви, справжність підпису на якій засвідчено 11.02.2015 року, приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б., за реєстровим № 169 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , де ОСОБА_2 подарувала , а ОСОБА_4 , прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 37,5 кв.м., загальною площею 73,1 кв.м..

Відповідно до вказаного договору дана квартира на момент укладення правочину належала ОСОБА_2 , на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 14.09.2011 року Ленінського районного суду м. Полтави, право власності зареєстроване 20.10.2011 року Приватним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» в книзі: 155 номер запису : 21434, реєстраційний номер 01, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 34062654 від 24.02.2015 року, виданого 24.02.2015 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. ( т. 1 а.с.19-21).

В ході укладення договору дарування, сторонами вказаного правочину ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було надано на ім`я Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу ряд заяв, наступного змісту:

- заяву від 24 лютого 2015 року, в якій ОСОБА_2 було повідомлено нотаріуса, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю з чоловіком ОСОБА_1 , так як набута нею за час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти. Реконструкція та будь-які самочинні переобладнання і перепланування квартири не здійснювалися, технічні характеристики квартири відповідають даним технічного паспорту. В заяві повідомлено про відсутність малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних та обмежено дієздатних осіб, які б мали право користування вищевказаною квартирою, та особисто ОСОБА_2 таких дітей не має. Вказане майно ОСОБА_2 дарує матері ОСОБА_4 ( т.1 а.с.67);

- заяву від 24 лютого 2015 року, в якій ОСОБА_10 повідомлено нотаріуса про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_1 , так як набута під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти. Реконструкція та будь-які самочинні переобладнання та перепланування квартири не здійснювалися, технічні характеристики квартири відповідають даним технічного паспорта . Підтвердження про відсутність малолітніх чи неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб, які б мали право власності або право користування вищевказаною квартирою та особисто вона таких дітей не має, ознайомлена. Вказане майно прийнято в дар ( Т. 1 а.с.68).

Так, в ході підготовчого судового розгляду, судом, у порядку ст. 84 ЦПК України, витребувано докази, а саме інформацію щодо стадії досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0003730 від 14.11.2018 року, за ч. 1 ст. 358 КК України по факту підроблення офіційного документа - заяви від імені ОСОБА_1 .. На запит суду Т.в.о. начальника СВ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області Сторчеус Віктором 12.11.2021 року за вих. № Б-1387/115/101/02 надано відповідь про те, що кримінальне провадження № 0003730 від 14.11.2018 року за ч.1 ст. 358 КК України закрито за ч.1 ст. 284 КК України та вказане провадження перебуває на зберіганні в архіві Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області за адресою м. Полтава вул. Сковороди, 2Б ( т. 1 а.с.160).

Так, у порядку ст. 84 ЦПК України, судом ухвалою суду від 11 січня 2022 року витребувано з архіву Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області кримінальне провадження № 0003730 від 14.11.2018 року порушеного за ч. 1 ст. 358 КК України по факту підроблення офіційного документа - заяви від імені ОСОБА_1 на згоду відчуження своєї частки в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідно до відповіді Полтавського районного управління поліції ГУ НП в Полтавській області від 02.02.2022 року № 1064/115/101/02-2022, на виконання вимог ухвали суду зазначено, що досудове слідство у даному кримінальному провадженні здійснювалось слідчим Петренком І.В., який був переведений до іншого підрозділу Національної поліції та матеріали провадження до архіву не передавав ( т. 1 а.с.197).

В ході підготовчого судового розгляду, судом за клопотанням сторони позивача вживались заходи щодо витребування доказів, а саме з Полтавського відділення національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» витребовувалась належним чином завірена копія висновку судово почеркознавчої експертизи № 456/469 від 31.05.2019 року, яка призначалась у рамках вище вказаного кримінального провадження. На виконання вимог ухвали суду від 08 червня 2022 року про витребування доказів у порядку ст. 84 ЦПК України, 31 серпня 2022 року направлено завірену копію висновку експерта № 456/659 від 31.05.2019 року, судово почеркознавчої експертизи за матеріалами кримінального провадження № 0003730, відповідно до якого: Підпис від імені ОСОБА_1 у графів «ПІДПИС:____» Заяви від 11.02.2015 року, складений від імені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та зареєстрованій в реєстрі приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. за № 169, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Рукописний запис « ОСОБА_1 » у графі «ПІДПИС___» Заяви від 11.02.2015 року, складений від імені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та зареєстрований в реєстрі приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. за № 169, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою ( т. 2 а.с.1-6).

Таким чином, з огляду на наведені вище факти, суд констатує, про суперечливий характер інформації, наданої Полтавським районним управлінням поліції ГУ НП в Полтавській області, щодо матеріалів кримінального провадження № 0003730 від 14.11.2018 року, порушеного за заявою саме позивача ОСОБА_1 , оскільки на запит суду про надання інформації щодо стадії досудового розслідування даного кримінального провадження, однією і тією ж посадовою особою Полтавського районного управління поліції ГУ НП в Полтавській області надається інформація суперечливого характеру. Так, у листі датованому від 12 листопада 2021 року, підтверджено факт наявності кримінального провадження та зазначено інформацію стверджувального характеру, що дане провадження закрито та зберігається в архіві у відділенні поліції. Тоді, як вже на виконання ухвали суду від 11 січня 2022 року про витребування доказів у справі, де судом попереджено про наслідки невиконання ухвали суду щодо неможливості надання доказів, які витребуються судом, 02 лютого 2022 року повідомлено, що матеріали кримінального провадження слідчим ОСОБА_11 , яким здійснювалось досудове розслідування у даному кримінальному провадженні до архіву не передавалось та встановити місцезнаходження даного кримінального провадження не представилось за можливе ( т. 1 а.с.160, 197).

Суд звертає увагу на те, що про витребування вказаної інформації клопотала саме сторона позивача у справі, вказуючи про те, що вказані докази є ключовими, так як підтверджують факт позбавлення відповідачем ОСОБА_2 позивача ОСОБА_1 права на частку у власності на спірну квартиру, при цьому, в ході судового розгляду справи матеріали кримінального провадження відділом поліції не були направлені на адресу суду та більше того, встановити судом їх місцезнаходження не представилось за можливе.

З огляду на встановлені вище факти, суд приходить до висновку про невідповідність тверджень сторони позивача дійсним обставинам справи, а саме по собі твердження представника позивача адвоката Бессарабова О.Б. про наявність експертного висновку № 456/659 від 31.05.2019 року, складеного у рамках кримінального провадження № 0003730 від 14.11.2018 року, яким встановлено, що підпис на заяві згоді та рукописний текст складений у Приватного нотаріуса Носової Ж.Б. від 11.02.2015 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, не визнається судом, як беззаперечний та достатній доказ, оскільки стороною позивача не надано оригіналу такого висновку та, більше того, місцезнаходження кримінального провадження в рамках якого було проведено дане експертне дослідження, за повідомлення відділу поліції наразі є невідомим. Крім того, в ході судового розгляду даної справи стороною позивача не порушувалось питання щодо проведення експертного дослідження, а саме судової почеркознавчої експертизи в рамках даної цивільної справи з метою підтвердження обставин викладених у позові.

Більше того, позивачем не надно судового рішення (вироку) про встановлення саме в судовому порядку факту підробки вказаного документа - заяви - згоди ОСОБА_1 , що б і надавало право останньому звернення до суду саме з даними позовними вимогами.

А відтак, з огляду на відсутність судового рішення, яким встановлено факт підроби вказаного документа, дані позовні вимоги позивача ОСОБА_1 є безпідставними та необгрунтованими.

Разом з цим, експертний висновок отриманий в рамках кримінального провадження, яке не було передано до суду для розгляду та в якому не було встановлено в судовому порядку факту підробки документу, не може вважатися надежним і допустимим доказом для задоволення позовних вимог позивача у даній справі.

В свою чергу, суд констатує, що стороною позивача в позові від 19 травня 2021 року та при поданні уточнених позовних вимог від 15 червня 2021 року та відповіді на відзив відповідача у справі ОСОБА_2 від 03 вересня 2021 року, взагалі не вказувалось про наявність нотаріально посвідченого договору про поділ спільного майна колишнього подружжя від 28 вересня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Так, відповідно до договору про поділ спільного майна колишнього подружжя від 28 вересня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шимкою О.М., склали цей договір про поділ майна, придбаного, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Центральним відділом РАЦС Полтавського МУЮ від 05.09.2008 року , а/з № 1102, складено цей договір про таке:

В період зареєстрованого шлюбу колишнім подружжям ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було придбане у спільну сумісну власність інша квартира житловою площею 21,2 кв.м., загальною площею 48,5 кв.м, яка знаходиться у АДРЕСА_3 .

Право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим державним реєстратором Візір Т.О. реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції в Полтавській області від 28.02.2014 року, індексний номер 1843744, зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.02.2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 4834606.

Сторони домовились, що їхні частки у справі спільної власності на квартиру є чоловікові 9/10 частки ОСОБА_1 , дружині - 1/10 частка ОСОБА_2 .

У зв`язку з вищевикладеним визначення часток у праві спільної власності на вказану квартиру - право спільної сумісної власності на квартиру припиняється, а натомість співвласники набувають право спільної часткової власності на вказану квартиру таким чином: 9/10 частко - ОСОБА_1 , 1/10 частка ОСОБА_2 .

Сторони засвідчили, про те, що між ними не укладався шлюбний договір, а також, що до цього часу вищевказане майно нікому не продане, не подароване, не відчужене іншим способом, не передане в заставу (іпотеку), в спорі та під арештом (забороною) не перебуває, щодо цього майна відсутні будь-які права третіх осіб, недієздатні або обмежено дієздатні особи не мають права користування квартирою, яка є предметом цього договору.

Відповідно до п. 8 вказаного договору сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що на час посвідчення Договору вони не визнавалися обмежено недієздатними та недієздатними, що Договір укладається на взаємовигідних умовах, за відсутності примусу як будь-кого із Сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин, а також те, що вони отримали у нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього Договору не мали. Цей договір сторонами підписано добровільно, при здоровому розумі, ясній пам`яті, відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного, а також не є зловмисним ( т. 1 а.с.83-84).

Таким чином, подружжям в 2017 році вже після складення ОСОБА_1 спірної заяви згоди, в добровільному порядку було вирішено питання щодо розподілу спільного майна пождружжя набутого під час шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частин 1, 3 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Правилами ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України).

Отже, ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України вказують про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Викладене узгоджується з правовими позиціями, висловленими у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Керуючись нормами процесуального права, які визначають дійсність, належність та допустимість доказів, суд приходить до переконливого висновку, що твердження позивача ОСОБА_1 про те, що йому було невідомо про укладення ОСОБА_2 24.02.2015 року, зі згоди на той час чоловіка ОСОБА_1 нотаріально посвідченого договору дарування на користь ОСОБА_4 не відповідають дійсності та пред`явлення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно є неналежна форма захисту сторони позивача, яка базується на хибно визначеній природі фактів та правовідносинах між сторонами у даній справі.

Частина перша статті 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

Одним із способів захисту права власника є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦПК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема у випадку, якщо між власником та володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У такому разі майно може бути витребуване від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої зазначеної статті у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, за яких за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Реалізація цього права не залежить від доводів володільця речі про те, що він є добросовісним набувачем, якщо власник майна доведе факт вибуття цього майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

В судовому засіданні 13 серпня 2024 року стороною відповідача, безпосередньо ОСОБА_2 , на яку покладено тягар доказування у даній категорії справ, наводились факти з життя їх сім`ї з ОСОБА_1 , які знайшли своє підтвердження, та є такими, що носять дійсний характер. Так, ОСОБА_2 вказувалось про те, що дійсно 24.02.2015 року між нею та ОСОБА_4 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Даний правочин був посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. відповідно до вимог чинного законодавства. ОСОБА_1 особисто підписав заяву про надання згоди на укладення нею договору дарування на умовах за її розсудом. При цьому, будь-якого спору щодо даного питання між нею та ОСОБА_1 не виникало. Більше того, з 2015 року до подачі позову ОСОБА_1 19 травня 2021 року будь-яких претензій від ОСОБА_1 щодо недійсності правочину договору дарування не виникало, так як одразу після розірвання шлюбу у травня 2016 року, вони добровільно домовилися про поділ спільного майна подружжя, про що у 2017 році було укладено нотаріально посвідчений письмовий договір з приводу спільного набутого майна - квартири АДРЕСА_4 . Вказана квартира є джерелом доходу для позивача ОСОБА_1 , так як останній не мав бажання працювати, як в період перебування у шлюбі так і на даний час. В судовому засіданні відповідачем стверджувалось про те, що кошти для придбання квартири, яка є об`єктом спільної сумісної власності, відкладались з доходу отриманого нею від здійснення підприємницької діяльності, проте кошти на придбання саме спірної квартири надала її матір ОСОБА_4 , при цьому, відповідачка вказувала, що платежі з виплати вказаного нерухового майна здійснювались від її імені і ОСОБА_1 це було достеменно відомо, в зв`язку з чим і після припинення між подружжям фактично шлюбних відносин на початку 2013 року та після розірвання шлюбу 11 травня 2016 року, останній не порушував питання щодо розподілу спірної квартири, як спільного майна подружжя.

Дані твердження стороною позивача не були спростовані будь-якими жодними належними і допустимими доказами, та в судовому засіданні 13 серпня 2024 року, після пояснень відповідача у справі ОСОБА_2 , представник позивача адвокат Бесарабов О.Б, відмовився від поданої ними в ході підготовчого провадження заяви про виклик свідків, не повідомивши при цьому, причин відмови від неї.

Приймаючи до уваги той факт, що позивач ОСОБА_1 в даному позові просить визнати незаконність укладення договору дарування квартири від 24.02.2015 року, яка є спільною сумісною власністю подружжя, та відповідно його права на 1/2 частину даної спірної квартири, як спільного майна подружжя, але при цьому сторона позивача не висуває вимоги ні щодо визнання даного договору дарування недійсним, ні щодо поділу спільного майна подружжя.

Суд констатує, що в рамках порушеного за ініціативою ОСОБА_1 кримінального провадження, як достеменно встановлено в судовому засіданні, ні ОСОБА_2 , ні її матір ОСОБА_4 працівники правоохоронних органів у рамках порушеного за заявою ОСОБА_1 кримінального провадження не викликали для дачі пояснень з даного приводу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Суд констатує, що в судовому порядку правочин договір дарування від 24.02.2015 року недійсним не визнано. Більше того, відсутнє рішення суду, яке б набрало законної сили та яке встановлювало факт підробки вказаних позивачем документів. Таким чином, позивачем не доведено наявність у нього на даний час права власності на частину спірної квартири, що надавало суду право для застосування у даному спорі ч.1 ст. 388 ЦК України та витребування у відповідачів на користь позивача 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що відповідно вказує про безпідставність заявлених стороною позивача позовних вимог.

Разом з тим, стороною відповідача ОСОБА_2 подано заяву про застосування строків позовної давності, вказуючи про те, що при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 було пропущено загальний строк позовної давності.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2008 року по 11 травня 2016 року перебували у шлюбі, однак фактично шлюбні відносини перестали підтримувати та проживали окремо з початку 2013 року, що не заперечувалось стороною позивача у справі.

Так, 14.09.2011 року на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_2 набувала власності на квартиру АДРЕСА_1 .

24 лютого 2015 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Даний правочин був нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б.. В свою чергу, ОСОБА_1 11 лютого 2015 року особисто підписав заяву про надання згоди на укладення ОСОБА_2 договору дарування на умовах за її розсудом.

Вказане спростовує твердження позивача ОСОБА_1 про те, що йому не було відомо про факт укладення ОСОБА_2 договору дарування спірної квартири та твердження останнього про підроблення його заяви згоди на укладення ОСОБА_2 договору дарування не відповідають дійсності.

Твердження сторони позивача, з приводу того, що йому лише у липні 2018 року стало відомо про порушення його майнового права під час ознайомлення у нотаріуса із заявою, не відповідає дійсності з огляду на наступне.

Судом беззаперечно встановлено та не було спростовано стороною позивача у спосіб встановлений законому справі про те, що до подання позову до суду, саме 19 травня 2021 року, він не звертався до ОСОБА_2 з будь-якими претензіями майнового характеру та більше того, в судовому засіданні ОСОБА_1 стверджувалось, що договір про поділ спільного майна колишнього подружжя ним укладено добровільно.

Поряд з цим, не заслуговують на увагу твердження сторони позивача про те, що причиною добровільності його дій при укладенні договору про поділ майна колишнього подружжя, був психоемоційний стан останнього, пов`язаний з тим, що останній дізнався про факт зради з боку ОСОБА_2 , в зв`язку з чим, останній з 04.02.2015 року звертався до Полтавського обласного психоневрологічного диспансеру ( т. 1 а.с.24).

Більше того, судом встановлено, що 28 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про поділ спільного майна подружжя, згідно якого сторони домовились про поділ іншої спільної власності подружжя - квартири АДРЕСА_4 , що свідчить про те, що будь-яких претензій у позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 на момент укладення даного договору про поділ спільного майна колишнього подружжя претензій щодо іншої спільної квартири АДРЕСА_1 не виникало.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У частині першій статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється.

Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність (частина друга статті 268 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Вищенаведене узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 10 серпня 2022 року у справі № 541/312/21 (провадження № 61-2731св22).

Позивачем стверджувалось про те, що підставою для звернення до суду з позовом про витребування з чужого незаконного володіння, стало те, що у липні 2018 року ОСОБА_1 у приватного нотаріуса дізнався по факт порушеного його майнового права на квартиру АДРЕСА_1 .

Проте, стороною позивача не було надано пояснень з приводу того, що позбавляло можливості позивача ОСОБА_1 ініціювати аналогічний даному позов з моменту розірвання шлюбу 11 травня 2016 року, при цьому позивачем було підтверджено в судовому засіданні, що між сторонами не було спорів з приводу розподілу майна навіть при укладенні договору про розподіл спільного майна колишнього подружжя, а саме 28 вересня 2017 року, що в свою чергу свідчить про те, що строк позовної давності звернення до суду з даним позовом пропущений позивачем без поважних причин, і сам факт, на думку позивача, фіктивності вказаної заяви згоди посвідчений Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. ніяким чином не перешкоджав останньому в реалізації ним права на судовий захист права власності на спільне майно, набуте подружжям, під час шлюбу.

Отже, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тобто з моменту розірвання шлюбу 11 травня 2016 року.

У Постанові від 28.12.2020 року Верховний Суд при розгляді справ з подібними правовідносинами № 345/2962/14 дійшов висновку, що при вирішенні питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а за часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Таким чином, твердження сторони позивача про те, що строки позовної давності у спірних правовідносинах слід обраховувати з часу коли він у липні 2018 року дізнався у приватного нотаріуса про порушення його майнового права є хибним, оскільки строк позовної давності в спірних правовідносинах обраховується з моменту коли позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 розірвали шлюб 11 травня 2016 року , що слугувало підставою для поділу спільного майна подружжя, що і було здійснено сторонами у добровільному порядку 28 вересня 2017 року, за безпосередньої участі ОСОБА_1 ..

З огляду на зазначене, суд приходить до переконливого висновку, що позивачем не доведено, що про порушення свого права він дізнався лише у липні 2018 року, оскільки до цього часу не було порушено його право на володіння спірною квартирою, що в свою чергу вказує про обгрунтованість заяви відповідача ОСОБА_2 про порушення останнім строків позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить висновку про безпідставність та необгрунтованість заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору позивачу, якому відмовлено у задоволенні позову не належать відшкодуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 60-71 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 256-261, 388 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 12,13,79, 81, 83, 141, 182, 264-265, 279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Носова Жанна Борисівна, про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно - відмовити за необгрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду. шляхом подачі апеляційної скарги у 30- денний термін. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Найменування сторін по справі:

Позивач ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_5 ;

Відповідач - ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_6 ;

Відповідач ОСОБА_4 , ІПН невідомо, адреса проживання: АДРЕСА_7 ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Носова Жанна Борисівна, адреса: 36039, м. Полтава, вул. Європейська, 42а

Суддя Подільського районного суду міста Полтави Н. І. Крючко