Справа № 203/4926/24
Провадження № 2/0203/222/2025
21.05.2025 року Центральний районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді Єдаменко С.В.,
при секретарі Пархоменко А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації обтяжень на нерухоме майно, -
20 вересня 2024 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Савенко О.А. звернувся до суду в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації обтяжень на нерухоме майно.
Після надходження з Єдиного державного демографічного реєстру відповідей щодо зареєстрованого місця проживання відповідачів фізичних осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с.а.с.45, 46), ухвалою судді від 25 вересня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено її до судового розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. (а.с.47)
11 жовтня 2024 року від представника Дніпровської міської ради надійшли пояснення по справі, в яких остання підтримала обставини викладені у позовній заяві та просила позов задовольнити в повному обсязі. (а.с.51-57)
В підготовче засідання 08 листопада 2024 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином. В даному засіданні було ухвалено продовжити строк підготовчого засідання на 30 днів та відкласти розгляд справи на 02 грудня 2024 року для повторного виклику сторін по справі. (а.с.65)
В підготовче засідання 02 грудня 2024 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, від представника Дніпровської міської ради надійшла заява про проведення засідання за його відсутності. (а.с.68) Оскільки всі дії з підготовки справи до розгляду в судовому засіданні були виконані 02 грудня 2024 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 24 грудня 2024 року. (а.с.а.с.69, 70)
В судове засідання 24 грудня 2024 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 24 січня 2025 року. (а.с.75)
В судове засідання 24 січня 2025 року з`явились представник позивача та прокурор, відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином. В даному засіданні було ухвалено здійснювати розгляд справи в заочному порядку, з`ясовано думку сторін щодо позовної заяви, встановлено порядок з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами та оголошено перерву до 17 лютого 2025 року. (а.с.82-83)
В судове засідання 17 лютого 2025 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 11 березня 2025 року. (а.с.88)
06 березня 2025 року від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів. (а.с.91-93)
В судове засідання 11 березня 2025 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином. В даному засіданні було задоволено клопотання представника позивача, витребувано додаткові докази та відкладено розгляд справи на 07 квітня 2025 року. (а.с.а.с.106, 107)
25 березня 2025 року, на ухвалу суду про витребування доказів, надійшов лист про неможливість надання витребуваних судом доказів. (а.с.114)
В судове засідання 07 квітня 2025 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 12 травня 2025 року. (а.с.120)
10 квітня 2025 року від прокурора надійшло клопотання про долучення доказів. (а.с.123)
В судове засідання 12 травня 2025 року з`явились представник позивача та прокурор, відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином. В даному засіданні було ухвалено долучити додаткові докази до матеріалів справи, досліджено письмові докази, закінчено з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, заслухано промови у судових дебатах та ухвалено перейти до стадії ухвалення рішення, яке буде проголошено 21 травня 2025 року. (а.с.130)
Представник позивача та прокурор у судовому засіданні просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.
Відповідачі в судові засідання не з`явились, відзиви на позов до суду не находили. Відповідачка ОСОБА_2 повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення на її адресу судових повісток. (а.с.а.с.48, 66, 76, 84, 89, 108, 121) Клопотань про розгляд справи за її відсутності відповідачка не надала, про причини неявки не повідомила. Рекомендовані повідомлення повернулись до суду з відміткою про вручення ОСОБА_2 судових повісток. (а.с.а.с.74, 78, 80, 86, 112, 113, 128) Відповідач ОСОБА_1 повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення на його адресу судових повісток та СМС повідомлень. (а.с.а.с.48, 49, 66, 67, 76, 77, 84, 85, 89, 90, 108, 109, 121, 122) Клопотань про розгляд справи за його відсутності відповідач не надав, про причини неявки не повідомив. Конверти, направлені на адресу відповідача ОСОБА_1 , повернулись до суду із позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с.а.с.64, 73, 79, 81, 87, 119, 129)
З урахуванням викладених вище обставин на підставі ст.ст.280, 287, 288 ЦПК України, розгляд справи проведено в заочному порядку.
Заслухавши думку представника позивача та прокурора, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом встановлено, що заочним рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 13 квітня 2023 року у справі № 203/2805/22 задоволено позов заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 . (а.с.15-18)
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно вищевказаного судового рішення у справі № 203/2805/22 встановлено наступне:
«10. Судом встановлено, що Рішенням Дніпропетровської міської ради від 19.11.2003 №11/13 будинок АДРЕСА_2 (тепер Дніпро) було прийнято до комунальної власності (т. 1 а.с.а.с. 52 58, 62).
11. Нежитлове приміщення АДРЕСА_4 належить Державі Україна в особі Міністерства інфраструктури України в особі АТ «Українська залізниця» (т. 1 а.с. 246).
12. Станом на 24.11.2013 було проведено самочинне переобладнання (перепланування, реконструкція) будинку, у результаті якого приміщення №15 увійшло до складу житлового приміщення №16 загальною площею 106,5 м2 у будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.а.с. 73 76).
13. 15 лютого 2016 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області у цивільній справі №175/207/16-ц було ухвалене заочне рішення, яким було припинене право власності територіальної громади м. Дніпропетровська на нежитлове приміщення №16 у будинку АДРЕСА_1 , скасовано державну реєстрацію права власності, зобов`язано державного реєстратора закрити відповідний розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с.а.с. 157 160).
14. 23 лютого 2016 року право власності на житлове приміщення №16 загальною площею 106,5 м2 було зареєстроване за ОСОБА_3 . Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для реєстрації права стало рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.12.2006, ухвалене у справі №2-2163 (т. 1 а.с.а.с. 175, 176).
15. 25 лютого 2016 року між ОСОБА_3 та відповідачем було укладено договір іпотеки, за яким останній набув статус іпотекодержателя житлового приміщення №16 загальною площею 106,5 м2. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. і зареєстрований у реєстрі за №60 (т. 1 а.с.а.с. 210 213).
16. 12 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та відповідачем було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким останній набув право власності на житлове приміщення №16 загальною площею 106,5 м2. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. і зареєстрований у реєстрі за №231 (т. 1 а.с.а.с. 214, 215).
17. 24 травня 2016 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області заочне рішення від 15.02.2016 було скасоване (т. 1 а.с. 161).
18. 13 жовтня 2016 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.12.2006, на підставі якого ОСОБА_3 набув право власності на спірне нерухоме майно, було скасоване (т. 1 а.с.а.с. 179 181).
19. Станом на день розгляду справи судом (від 17.07.2019) право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 зареєстроване за територіальною громадою м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.»
Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
З урахуванням положень ч.2 ст.273 ЦПК України рішення суду у справі № 203/2805/22 є таким, що набрало законної сили та підлягає примусовому виконанню у порядку встановленому законом.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 06.03.2024 р. за № 71939593 відмовлено Дніпровській міській раді в проведені реєстраційних дій, спрямованих на скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , в зв`язку з наявним записом про обтяжень у вигляді іпотеки з № 14721666 та заборони на нерухоме майно № 14721456. (а.с.28-29)

Таким чином, виконання рішення суду у справі № 203/2805/22 є не можливим у зв`язку із наявним записом про обтяження нерухомого майна, накладеного приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. на підставі іпотечного договору від 30.05.2016 № 1088, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (номер запису про іпотеку - 1472166, номер запису про обтяження - 14721456).

Відтак, законний власник майна - територіальна громада міста Дніпра від імені та в інтересах якої діє Дніпровська міська рада не має можливості вступити у володіння нерухомим майном в порядку визначеному Законом та в повному обсязі реалізувати повноваження щодо нього.

Іпотечний договір із реєстровим № 1088, укладений 30.05.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. (а.с.125-126)

Відповідно до п.2. Іпотечного договору № 1088 від 30.05.2016, даним договором забезпечується виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед іпотекодержателем за договором Позики від 30.05.2016 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , далі за текстом договір Позики, а саме повернення позики у розмірі 200 000 грн. в строк до 30.08.2016.

Пунктом 5. Іпотечного договору визначено, що в іпотеку передається квартира АДРЕСА_2 .

Вартість предмету іпотеки, відповідно до п.7. Іпотечного договору, за домовленістю сторін визначена у розмірі 200 000 грн.

Державну реєстрацію іпотеки проведено 30.05.2016 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. (індексний номер рішення - 29812250 від 30.05.2016, номер запису про іпотеку - 14721666).

Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі Іпотечного договору № 1088 від 30.05.2016, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., зареєстровано заборону відчуження зазначеного у договорі об`єкта нерухомого майна (індексний номер рішення - 29812084 від 30.08.2014, номер запису про обтяження - 14721456). (а.с.19-20)

Відповідно до п.18. Іпотечного договору, у разі порушення іпотекодавцем зобов`язань за договором Позики, іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Також, відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Разом із цим, ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 08.08.2014 у справі № 210/144/17, за клопотанням слідчого у кримінальному провадженні №0000009, накладено арешт на речовий доказ: квартиру АДРЕСА_2 , шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування.

Вказаний арешт, накладений у зв`язку із досудовим розслідуванням кримінального провадження, сторонами іпотечного договору не оскаржувались та до цього часу не скасовані.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17).

Відповідно до абз.2 ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За приписами ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ч.1 ст.215 ЦК України наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Положеннями ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.(ст.318 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За змістом ст.ст.572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Частиною 1 ст.576 ЦК України передбачено, що предметом застави може бути будь- яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Згідно з ч.2 ст.583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

За змістом положень ст.ст.626, 629 та 636 ЦК України договір не може створювати обов`язки для третьої особи, яка не є його учасником (стороною).

Так, ч.1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст.636 ЦК України визначено, що договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.

Факти встановлені рішеннями судів у справах № 2-2163, № 203/2805/22 мають преюдіційне значення для вирішення спору у вказаній справі.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16).

Преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/14, від 20.04.2022 у справі № 910/2615/18).

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Отже, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанови Верховного Суду від 19.12.2019 у справі № 520/11429/17, від 15.11.2023 у справі № 753/7014/20).

Враховуючи обставини справи, встановлені рішеннями судів, що дають підстави для витребування спірного майна, Іпотекодавець ( ОСОБА_1 ) права власності на нерухоме майно, що є предметом оспорюваного договору іпотеки, не набував.

Тому, саме Дніпровській міські раді належать права володіння, користування та розпоряджання спірним нерухомим майном, зокрема, на передання цього майна в іпотеку.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/ або можливість отримання нею відповідного відшкодування (п.8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.01.2022 у справі № 910/10784/16).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 759/24061/19).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду від 21.12.2021 у справі № 148/2112/19).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст.215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17.06.2021 у справі № 761/12692/17).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 613/1436/17).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанови Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17, від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20).

Відповідно до ст.ст.16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 та у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 02.10.2019 у справі № 587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18).

У постанові Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 зроблено висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Рішення суду про визнання недійсним правочину щодо майна, належного особі, яка не є стороною такого правочину, та витребування спірного майна на користь такої особи не є підставою для виникнення, зміни чи припинення права власності, а лише формою захисту прав власника, адже забезпечує введення власника у володіння таким майном (постанова Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, від 25.08.2022 у справі № 922/1978/16 (922/2045/21)).

Також, у постанові Верховного Суду від 25.08.2022 у справі № 922/1978/16 (922/2045/21) зроблено наступні висновки.

За змістом положень статей 626, 629 та 636 ЦК України договір не може створювати обов`язки для третьої особи, яка не є його учасником (стороною).

Закон не встановлює нікчемність договору іпотеки, укладеного щодо майна яке не належало іпотекодателю, тому в силу приписів статей 204, 215 ЦК України такий договір є оспорюваним, що передбачає спростування презумпції правомірності правочину та усунення зумовлених ним іпотечних обмежень лише у судовому порядку, зокрема шляхом ініціації позову про недійсність іпотечного договору.

Системне тлумачення статей 204, 215 ЦК України у взаємозв`язку зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку про те, оскільки за приписами ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання (для державних або комунальних підприємств, установ чи організацій) встановлення факту, що іпотекодавцем за спірним договором право власності (господарського відання) на спірне майно не набувалося, може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним, зокрема за позовом власника переданого в іпотеку майна.

Отже, оскільки за приписами ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності, а задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку визначеному ст.388 ЦК України вказує, що право власності на спірне нерухоме майно відповідачем ОСОБА_1 не набувалось, тому суд приходить до висновку що оспорюваний іпотечний договір в частині передачі нежитлового приміщення суперечить положенням ст.5 Закону України «Про іпотеку», і тому підлягає визнанню недійсним.

Оскільки, згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов?язані з його недійсністю, визнання Іпотечного договору № 1088 від 30.05.2016 недійсним є підставою для скасування державної реєстрації іпотеки та обтяжень на предмет іпотеки.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, слід стягнути з відповідачів на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 4 844,80 грн., тобто по 2 422,40 грн. з кожного відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3, 4, 11-13, 76-82, 141, 209, 263-265, 274, 279, 280-289 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації обтяжень на нерухоме майно задовольнити.

Визнати недійсним Іпотечний договір (реєстровий № 1088), посвідчений 30.05.2016 р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., укладений між ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ).

Скасувати запис про обтяження: заборона на нерухоме майно за Іпотечним договором (реєстровий № 1088), посвідчений 30.05.2016 р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про обтяження 14721456), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29812084 від 30.05.2016 р., прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_5 ) на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02909938; адреса: 49044, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 38; р/р 0291 в ДКСУ в м. Київ, МФО 820172, код класифікації видатків бюджету - 2800) судовий збір в розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_6 ) на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02909938; адреса: 49044, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 38; р/р 0291 в ДКСУ в м. Київ, МФО 820172, код класифікації видатків бюджету - 2800) судовий збір в розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.ст.273, 289 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня підписання його повного тексту. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його підписання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на заочне рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня підписання повного судового рішення. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст заочного рішення підписано 30.05.2025 р.

Суддя С.В. Єдаменко