Номер провадження: 22-ц/813/1343/25
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

Позивач звернулася з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подачі нею заяви про прийняття спадщини. Позивач свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який є батьком позивача - ОСОБА_1 .

Позивач вже тривалий час постійно проживає на території Туреччини починаючи з 2021 року, а тому не мала можливості звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. При цьому, на час смерті батька були чинними відповідні положення постанови КМУ «Про деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», згідно яких загальний строк прийняття спадщини становив 10 місяців.

Про смерть батька позивачу стало відомо на початку липня 2023 року.

12 липня 2023 року позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Нотаріусом було роз`яснено, що позивачем був пропущений 6 місячний строк для прийняття спадщини, у зв`язку з чим видати свідоцтво про право на спадщину наразі не є можливим, та рекомендовано звернутись до суду.

Крім того, позивачу стало відомо, що дружиною померлого - ОСОБА_2 було подано заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

З урахуванням викладеного, з метою захисту своїх прав та інтересів, позивач звернулась із відповідним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що:

1) суд не звернув увагу на відсутність повідомлення сторони позивача про дату та час розгляду справи;

2) під час перебування позивача на території України у період з 30.12.2022 по 07.01.2023 ОСОБА_4 не мала можливості звернутись з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 з причин, що вона не знала про смерть батька;

3) Верховний Суд у постанові від 21.09.2020 у справі №130/2517/18 зазначив, що з урахуванням обставини справи, наявність заповіту на користь позивача як спадкоємця майна ОСОБА_4, недобросовісну поведінку відповідачів та нотаріуса, а також наведені позивачем причини, які є об`єктивними та істотними труднощами, суди відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що ні ОСОБА_1 , ні її представник не були сповіщені про судове засідання, призначене на 02 квітня 2024 року, так як матеріали справи не містять жодних доказів направлення судових повісток стороні у справі.

Колегія суддів зазначає, що судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права доступу до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи положення п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у справі №295/5011/15-ц (касаційне провадження № 61-1125св17).

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 необхідно відмовити з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , у зв`язку з чим 15 травня 2023 року його дружина ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. з заявою про прийняття спадщини. (а.с. 67 на звороті, 68)

На підставі вищевказаної заяви ПН ОМНО Гребенюк І.М. було заведено спадкову справу за №37/2023 року (а.с. 67).

Відповідно до вимог ст. ст. 1220 та 1270 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, з якого починається строк для прийняття спадщини спадкоємцями, тобто відлік цього строку почався з 14.11.2022 року та закінчився 14.05.2023 року.

12 липня 2023 року донькою померлого - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 було подано до ПН ОМНО Гребенюк І.М. заяву про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 86).

13 липня 2023 року позивач звернулась до ПН ОМНОК Гребенюк І.М. із заявою, в якій ОСОБА_1 просила нотаріуса не вчиняти ніяких нотаріальних дій, пов`язаних з видачею спадщини іншим спадкоємцям.

18 липня 2023 року ПН ОМНО Гребенюк І.М. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Зі змісту даної відмови вбачається, що нотаріус постановила відмовити у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_1 , свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини (а.с. 98).

Позивач зазначила, що дізналась про смерть батька лише в липні 2023 року, однак зазначене спростовується матеріалами справи та в тому числі заявою ОСОБА_5 (двоюрідною сестрою позивача ОСОБА_1 ) завіреною нотаріусом Назарчук Н. М. від 21 грудня 2023 року, в котрій зазначено, що ОСОБА_5 одразу після смерті ОСОБА_3 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , за допомогою телефонного зв`язку повідомила про смерть останнього його доньку ОСОБА_1 (а.с. 120).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2023 року витребувано від Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про те, коли саме: громадянка України ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період з січня 2022 року по липень 2023 року включно, перетинала державний кордон України (в`їжджала в Україну та виїжджала з України) (а.с. 47,48).

24 жовтня 2023 року на адресу суду першої інстанції від Адміністрації Державної прикордонної служби України надійшла відповідь на зазначену вище ухвалу, з котрої вбачається, що ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно за запитуваний період перетинала державний кордон України. Окрім того, 30 грудня 2022 року в`їхала на територію України через пункт пропуску Старокозаче. (а.с. 65).

Таким чином доводи позивача про те, що вона тривалий час (з 2021 року) проживає на території Туреччини, суд не бере до уваги, оскільки остання декілька разів після смерті батька в`їжджала на територію України, у тому числі перебувала на її території з 30 грудня 2022 року по 07 січня 2023 року та не виявила бажання подати заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того саме лише довготривале перебування ОСОБА_1 за кордоном не може бути поважною причиною пропуску для прийняття спадщини.

Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постановах від 02 квітня 2020 року у справі № 420/23/18; від 04 березня 2020 року у справі № 640/8507/17; від 04 червня 2020 року у справі № 601/1157/19; від 19 серпня 2020 року у справі № 347/2155/18; від 15 лютого 2021 року у справі № 569/12599/18.

Більш того, у законодавстві України існує механізм подання заяви про прийняття спадщини через консульські установи України, що врегульований Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства закордонних справ України від 27 грудня 2004 року №142/5/310 «Про затвердження Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України». За зверненням громадянина України консул (або уповноважений секретар із консульських питань) засвідчує справжність підпису на заяві про прийняття спадщини, проставляє на заяві свій підпис та гербову печатку, після чого спадкоємець повинен направити заяву в Україну засобами міжнародного поштового зв`язку. Таким чином, громадянам України немає необхідності виїжджати з країни свого постійного проживання та повертатися в Україну для прийняття спадщини.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі №484/1626/20 (провадження №61-18752св20), від 04 березня 2020 року у справі №640/8507/17 (провадження №61-28865св 18), від 04 червня 2020 року у справі №601/1157/19 (провадження №61-4901св20), від 02 квітня 2020 року у справі №420/23/18 (провадження №61-1883св19), від 09 грудня 2021 року у справі №367/6366/19 (провадження №61- 11672св21).

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачем не представлено суду доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про те, що у позивача були ґрунтовні перепони для звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, яка відрилась після смерті батька, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Щодо інших доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини (постанови Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19)).

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо (постанови Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі №638/17145/17 (провадження №61-17764св20), від 22 березня 2023 року у справі №361/8259/18 (провадження №61-9796св22)).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням юридичної визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі їхньої відсутності в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття.

Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду (постанови Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17 та Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі №766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі №487/2375/18 (провадження №61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі №450/1383/18 (провадження № 61-21447св19)).

Враховуючи зазначене, апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що поважними є причини пропуску строку для прийняття спадщини ОСОБА_1 .

Також апеляційний суд не бере до уваги посилання на постанову Верховного Суду від 21 вересня 2020 року №130/2517/18 з огляду на таке.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Колегія суддів зазначає, що у справі №130/2517/18 (провадження № 61-14962св19) єдиною підставою спадкування позивачів був заповіт, а у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги.

Таким чином, у справах є різні обставини, отже висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, розглядаючи справу, судова колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції - скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2024 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 травня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда