ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року

м. Київ

справа № 332/3921/23

провадження № 61-17212св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Установа «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради,

третя особа - Запорізька міська рада,

розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Сідельникова Олена Леонідівна, на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2024 року у складі судді Ретинської Ю. І. та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради та, уточнивши в подальшому позовні вимоги, просив:

визнати протиправним та скасувати наказ від 05 квітня 2023 року № 20 к/тр в частині виключення зі штатного розпису посади заступника Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради;

визнати протиправним та скасувати наказ від 12 червня 2023 року № 48 к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » та зобов`язати відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді;

стягнути з Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 липня 2023 року по день винесення рішення у даній справі (станом на 18 липня 2023 року сума становить 9 377,28 грн);

стягнути з Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 липня 2023 року по день винесення рішення у даній справі за час затримки видачі трудової книжки (станом на 18 липня 2023 року сума становить 9 377,28 грн);

стягнути з Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради на користь ОСОБА_1 500 000,00 моральної шкоди;

стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати по справі.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що з травня 2021 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. З 11 березня 2022 року його призначено на посаду заступника начальника Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради.

За весь час роботи він повністю виконував посадові обов`язки, жодного разу не притягався до дисциплінарної відповідальності.

12 червня 2023 року директором Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради прийнято наказ № 48 к/тр, яким звільнено ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в штатному розписі.

Вважає наказ про звільнення та запровадження штатного розпису незаконними, та такими, що підлягають скасуванню, а позивач поновленню на посаді з огляду на наступне.

05 квітня 2023 року прийнято наказ № 20 к/тр, відповідно до якого вводиться в дію з 12 червня 2023 року штатний розпис Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради у кількості 30 штатних одиниць.

Копія штатного розпису, який введено в дію 12 червня 2023 року, передбачає новостворену посаду начальника відділу контролю за станом благоустрою міста, яка не була йому запропонована.

Також відповідачем не враховано його переважене право на залишення на роботі у зв`язку з безперервним стажем роботи на підприємстві. Крім того, він є багатодітним батьком і на його повному утриманні перебуває вся родина, оскільки дружина не працює.

Зазначає, що наказ № 20 к/тр від 05 квітня 2023 року прямо впливає на права та інтереси позивача, оскільки саме він зазначений як підстава для прийняття оскаржуваного наказу, та саме цим наказом ліквідована посада позивача.

В свою чергу, він є членом профспілкового виборного органу, проте згода на його звільнення відповідачем не запитувалась. Профспілкою не проводилися засідання з розгляду цього питання, позивач не подавав жодних заяв про розгляд такого подання за його відсутності.

При звільненні йому не було надано трудову книжку, трудова книжка не була повернута і по день подачі позову, тому з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Також, позивач просить стягнути моральну шкоду в сумі 500 000,00 грн, посилаючись на те, що факт звільнення впливає не лише на його емоційний стан, а й на його ділову репутацію. Незаконне звільнення призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків та погіршення життєвих умов. Позивач був позбавлений заробітної плати, яка була для нього та його родини єдиним джерелом доходів.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2024 року залучено до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Запорізьку міську раду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості.

Суд першої інстанції послався на те, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва й праці, які потягли скорочення посади заступника начальника установи.

Одночасно з попередженням про звільнення відповідач запропонував позивачу наявні вакантні посади, від яких він відмовився.

При цьому суд першої інстанції вважав недоречними посилання позивача на те, що роботодавцем не було враховане його переважне право на залишення на роботі.

Крім того, суд зазначив, що позивач є лише членом профспілкової організації і не входить до його виборного органу, тому згода профспілки на звільнення позивача на період дії воєнного стану не потребується.

Посилання заявника на невручення йому трудової книжки суд першої інстанції вважав безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Сідельникова О. Л. оскаржила його в апеляційному порядку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сідельникової О. Л. залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

24 грудня 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Сідельникової О. Л. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2024 року, у якій просить скасувати вказані судові рішення і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу від 30 січня 2025 року Запорізька міська рада просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

У відзиві на касаційну скаргу від 24 лютого 2025 року Установа «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

03 лютого 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що наказом № 18 к/тр від 10 березня 2022 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду заступника начальника Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради.

Згідно із штатним розписом на 2023 рік Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради, який введений в дію з 18 січня 2023 року, було передбачено 3 відділи та 41 штатну одиницю.

Наказом № 20 к/тр від 05 квітня 2023 року начальником Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради Хижняком В. В. було затверджено штатний розпис вказаної Установи, який вводився у дію з 12 червня 2023 року, за яким передбачено 3 відділи та 30 штатних посад.

Наказом № 21 к/тр від 05 квітня 2023 року про попередження про заплановане вивільнення на підставі наказу від 05 квітня 2023 року № 20 та затвердженого нового штатного розпису, який вступить в дію з 12 червня 2023 року, було наказано інспектору з кадрів підготувати письмові попередження про наступне вивільнення з пропозиціями на всі вакантні посади в Установі «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради, зокрема ОСОБА_3 - заступнику начальника установи.

06 квітня 2023 року була заповнена звітність (Інформація) про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, де у графі «Кількість працівників, яких передбачається вивільнити» стоїть - 9. Дата наказу про попередження про заплановане вивільнення працівників - 05 квітня 2023 року, а датою запланованого вивільнення працівників зазначено - 12 червня 2023 року.

Цього ж дня 06 квітня 2023 року ОСОБА_1 було попереджено про заплановане вивільнення, про що міститься особистий підпис позивача. Останньому було запропоновано 20 вакантних посад. Крім того, у попередженні було роз`яснено, що у разі прийняття пропозиції про переведення на одну із вакантних посад, позивач мав звернутися із відповідною заявою, а у разі відмови від перелічених вакантних посад - трудові відносини припиняються після спливу двомісячного терміну.

Наказом начальника Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя»Хижняка В. В. № 48 к/тр від 12 червня 2023 року було звільнено ОСОБА_1 у перший робочий день, наступний за днем закінчення його тимчасової непрацездатності, з посади заступника начальника Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя»згідно з пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі змінами в штатному розписі.

У зв`язку із перебуванням на лікарняному з 09 червня 2023 року по 30 червня 2023 року днем звільнення ОСОБА_1 вважається 03 липня 2023 року.

Згідно з витягом з Книги обліку трудових книжок та вкладишів до них ОСОБА_1 отримав трудову книжку 03 липня 2023 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.

Близький за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-43/асі18).

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 був своєчасно, з дотриманням встановлених статтею 49-2 КЗпП України строків, персонально повідомлений про наступне вивільнення. При цьому позивачу було запропоновано 20 наявних вакантних посад. Крім того, у попередженні було роз`яснено, що у разі прийняття пропозиції про переведення на одну із вакантних посад, позивач мав звернутися із відповідною заявою, а у разі відмови від перелічених вакантних посад - трудові відносини припиняються після спливу двомісячного терміну.

Згоди на переведення на запропоновані вакантні посади ОСОБА_1 не надав.

При цьому посилання позивача на те, що посада начальника відділу контролю за станом благоустрою міста не була йому запропонована є необґрунтованим, оскільки вказана посада на час його звільнення не була вакантною.

При таких обставинах, ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що позивача було звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників з дотриманням вимог трудового законодавства.

При цьому судами попередніх інстанцій встановлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації праці і скорочення штату працівників.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Посилання позивача на відсутність попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої він є, не може бути прийнято до уваги з огляду на наступне.

У відповідності до положень статті 43 КзпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

За положеннями статті 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Разом із тим, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, строк дії воєнного стану було неодноразово продовжено, та діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу Законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

Доводи позивача щодо невручення йому трудової книжки суд першої інстанції також є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Посилання ОСОБА_1 на протиправність наказу від 05 квітня 2023 року № 20 к/тр в частині виключення зі штатного розпису посади заступника Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради не може бути прийнято до уваги, оскільки відповідно до статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник - адвокатСідельникова Олена Леонідівна, залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов