Дата документу 10.12.2025 Справа № 336/738/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/738/25 Головуючий у 1 інстанції Петренко Л.В.
Провадження № 22-ц/807/2114/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 а та Міністерства оборони України на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування на утриманні,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування заяви зазначає, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю із своїм батьком, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був військовослужбовцем Збройних Сил України і загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час захисту територіальної цілісності України.

Заявниця, ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що встановлюється свідоцтвом про народження.

12.12.2023 р., у зв`язку з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , видане Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

З 06.12.2012 року ОСОБА_1 постійно проживала разом зі своїм батьком, ОСОБА_3 однією сім`єю в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . (згідно рішення Запорізької міської ради №89 від 27.04.2023 р. назву вулиці «Світлогірська» було перейменовано на вулицю «Святогірська»).

24.02.2024 р. було здійснено акт збройної агресії російської федерації проти України.

Батько заявниці був одним із перших, хто став на захист Батьківщини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 сержант ОСОБА_3 , командир бойової машини 1 взводу протитанкових керованих ракет 2 батареї протитанкових керованих ракет протитанкового артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_2 , будучи вірним військовій присязі, виявивши стійкість та мужність, виконуючи бойове завдання, загинув в Донецькій області.

Факт смерті ОСОБА_3 та обставини його загибелі встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.07.2022 р. по справі №336/3429/22.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено право на отримання відповідних соціальних пільг від держави, а також отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця членам сім`ї загиблих (померлих) осіб, зазначених у п. п. 1-3 п. 2 ст. 16 цього Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 16-1 Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, яка діяла на момент загибелі батька заявниці - ІНФОРМАЦІЯ_3 ), у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

10.07.2024 р., з метою реалізації права на виплату одноразової грошової допомоги, ОСОБА_1 було подано до ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідну заяву з документами на підтвердження її обставин.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_6 від 05.12.2024 р. № 8299/с було повідомлено, що у ІНФОРМАЦІЯ_7 розглянуто документи відносно ОСОБА_1 , однак пакет документів було визнано недостатнім, було вказано на необхідність надання судового рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема про факт перебування на утриманні, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав та обов`язків.

Таким чином, для реалізації права на вищевказані пільги та виплати, в тому числі оформлення одноразової грошової допомоги, у ОСОБА_1 виникла необхідність звернутись до суду з вказаною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з батьком, ОСОБА_3 та перебування на його утриманні.

Просила:

1) встановити факт проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та її батька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , у період з 06.12.2012 року і до дня смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

2) встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , на утриманні її батька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 01.04.2018 року по 24.02.2022 р.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2025 року заяву задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , та її батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_11 , ведення спільного господарства та наявність взаємних прав та обов`язків, у період з 06 грудня 2012 року по 24 лютого 2022 року.

В іншій частині у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду в частині відмовлених позовних вимог в встановленні факту перебування на утриманні скасувати та прийняти в цій частині нове, яким заявлену вимогу задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при вирішенні питання про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні її батька ОСОБА_9 , безпідставно змішав вимоги до особи, яка претендує на призначення пенсії по втраті годувальника, серед яких, власне, вимагається факт непрацездатності особи, з вимогами до особи для визнання її утриманцем загиблого військовослужбовця, для якої необхідно встановити факт систематичної та постійної матеріальної допомоги, яка становить основне джерело існування.

Крім того, стверджують, що судом не було належним чином досліджено подані по справі докази перебування ОСОБА_1 на утриманні її батька. Зокрема, суд не дослідив ключові факти і докази, такі як відсутність у заявниці власних доходів у період з 1 квітня 2018 року по 24 лютого 2022 року, систематичність та обсяг грошових перерахунків від батька на її банківську картку, а також характер витрат на спільне господарство (включаючи оплату комунальних послуг, придбання продуктів харчування та побутових речей), які є суттєвими для встановлення судом факту утримання

Окрім цього, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник Міністерства оборони України Зінченко С.О. подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні заяви.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявником не було надано достатніх доказів, на підставі яких суд міг встановити факт ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків. Таким чином рішення суду першої інстанції не ґрунтується на законі, ухвалено на припущеннях, тому підлягає скасуванню.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача належними та допустимими доказами підтверджено факт проживання однією сім`єю з померлим батьком, оскільки, вказані обставини підтверджуються сукупністю досліджених судом доказів, зокрема показами свідків, актом про проживання. Однак, суд першої інстанції дійшов висновку, що не підтверджено належними та достатніми доказами факт перебування заявниці на утриманні у померлого батька.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заявниця, ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського району м. Запоріжжя від 24.10.1996 р.

12.12.2023 р., у зв`язку з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

З 06 грудня 2012 року ОСОБА_4 проживала за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №1 від 16.02.2024 р. та довідкою про реєстрацію місця проживання особи №04-28/7-20254 від 12.08.2022 р.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав за адресою: АДРЕСА_1 , з 09 січня 2007 року по день смерті, що підтверджується відповіддю Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 28.11.2024 за № 01-24/01/2392. Ці обставини підтверджуються і довідкою від 06 жовтня 2022 за № 04-07/3/8597, яка міститься в матеріалах спадкової справи.

Відповідно до акту підтвердження фактичного проживання № 84 від 16.09.2022 р., який складено квартальним комітетом № 115 Шевченківського району м. Запоріжжя (складений і підписаний сусідами: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . Підписи сусідів підтверджено головою квартального/вуличного комітету - ОСОБА_12 ) з 2012 року гр. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_8 , проживає зі своєю сім`єю: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - батьком.

Згідно договору про надання послуг від 21.04.2021 р. про придбання паркану для облаштування домогосподарства ОСОБА_1 та ОСОБА_3 кошти на придбання паркану і поліпшення умов домогосподарства, надавались ОСОБА_3 .

Відповідно до виписок про рух коштів по банківській картці ОСОБА_1 , загиблий ОСОБА_3 на корить заявниці перераховував грошові кошти.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

За частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Водночас у частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що суд залишає заяву про встановлення факту без розгляду, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, і роз`яснює заінтересованим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

У цій справі ОСОБА_13 звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з батьком ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Обґрунтовуючи вимоги заяви, ОСОБА_1 посилалася на необхідність забезпечення її права на пільги та виплати, в тому числі оформлення одноразової грошової допомоги.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту родинних відносин між фізичними особами, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 1 частини першої статті 315 ЦПК України.

Такі висновки про застосування норм права викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21. Ці висновки є релевантними для застосування у цій справі.

Предметом доказування під час розгляду справ про встановлення факту проживання однією сім`єю є передусім сукупність обставин, що згідно із законом складають основні ознаки сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, що визначено частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі СК України).

Відповідно до частини четвертої статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї, але визначає указані вище критерії, за наявності яких особи складають сім`ю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту також доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

За вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

При цьому, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Як визначено у ст.ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту належності особи до членів сім`ї військовослужбовця, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

На підтвердження факту проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_14 , позивачка надала акт підтвердження фактичного проживання № 84 від 16.09.2022 р., який складено квартальним комітетом № 115 Шевченківського району м. Запоріжжя (складений і підписаний сусідами: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . Підписи сусідів підтверджено головою квартального/вуличного комітету - Самрикіною Т.Д) з 2012 року гр. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_8 , проживає зі своєю сім`єю: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - батьком.

Відповідно до виписок про рух коштів по банківській картці ОСОБА_1 , загиблий ОСОБА_3 на корить заявниці перераховував грошові кошти, що свідчить про наявність спільного бюджету.

Окім цього, свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , допитані судом першої інстанції, також підтвердили, що заявниця та її батько проживали за однієї адресою з 2012 року. Вони вели спільне господарство, мали спільний побут, дбали один про одного, мали взаємні права та обов`язки.

Колегія суддів вважає, що показання свідків узгоджують і з письмовими доказами дослідженими в судовому засіданні щодо ведення спільного господарства.

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.

У постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, в контексті цієї справи, задоволення вимог заяви про встановлення юридичного факту через недоведеність апелянтом заперечень проти них.

Колегія суддів вважає, що наведені докази у сукупності підтверджують факт того, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю разом із батьком, ОСОБА_3 з 06.12.2012 р. по ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до момент смерті (загибелі) останнього, оскільки вони вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки.

У свою чергу, Міністерство оборони України не надало суду належних та допустимих доказів на спростування доводів ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції при прийнятті рішення на підтвердження наявності спільного побуту і взаємних прав і обов`язків посилається тільки на відомості про грошові перекази, квитанції про пересилання ТОВ «Нова пошта» та показання свідків, колегія оцінює критично, оскільки відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Наявні в матеріалах докази. На думку колегії суддів, є належними та достатніми для встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , та її батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_11 , ведення спільного господарства та наявність взаємних прав та обов`язків, у період з 06 грудня 2012 року по 24 лютого 2022 року.

Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 а про помилковість висновку суду першої інстанції про відсутність належних і достатніх доказів на підтвердження факту знаходження заявниці на утриманні її батька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Розглядаючи заяви в окремому провадженні, суд на підставі поданих доказів з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22, провадження № 61-12995сво22.)

Метою встановлення факту перебування заявника на утриманні батька є отримання статусу члена сім`ї загиблого військовослужбовця, оформлення соціальних пільг від держави, а також одноразової грошової допомоги.

Відповідно до частини першої статті 31 Закону № 2262-ХІІ члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження від 241 жовтня 1996 року, серія НОМЕР_3 , заявниц є донькою загиблого ОСОБА_3 .

Отже, для досягнення такої мети, як отримання повнолітньою донькою загиблого військовослужбовця разової виплати відповідно до положень Постанови № 168, статті 16-1 Закону № 2011-XII, статті 31 Закону № 2262-XII не підлягає встановленню факт того, що повнолітня донька є членом сім`ї померлого військовослужбовця, що, зокрема, підтверджується офіційними документами, визнається заінтересованими особами та не призведе до досягнення вказаної мети, водночас підлягає встановленню факт перебування його на утриманні такого військовослужбовця.

Обставини того, що заявник є членом сім`ї, який проживав разом із загиблим військовослужбовцем, мають значення та враховуються під час вирішення питання про встановлення факту перебування заявника на утриманні загиблого батька за життя відповідно до статті 31 Закону № 2262-XII.

Для встановлення факту перебування особи на утриманні загиблого (померлого) військовослужбовця, що необхідно для отримання заявником разової грошової допомоги, має значення встановлення обставин перебування такої особи на повному утриманні померлого військовослужбовця або одержання від нього допомоги, яка була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Така ж позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 22.05.2019 року у справі № 520/6518/17.

Вирішуючи справи про встановлення факту, зокрема перебування на утриманні загиблого військовослужбовця, суди мають зважати на особливості розгляду справ у порядку окремого провадження.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини перша статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Звертаючись до суду, заявниця не надала відомості податкової служби про отримані доходи до смерті її батька.

Суду не надано жодного документу на підтвердження того, що перебуваючи на службі у Збройних Силах України, його батько кожен місяць, після отримання заробітної плати, частину заробітної плати перераховував йому, тобто своєму утриманцю.

На підтвердження своїх доводів заявниця надала лише виписки про рух коштів по банківській картці ОСОБА_1 за період з червні 2020 року по квітень 2021 року, з якої вбачається періодичне перерахування коштів померлим заявниці.

Звертаючись із заявою до суду, заявниця виклала обставини, якими обґрунтовувала свої вимоги, зазначилла докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляла клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначала про докази, які не можуть бути подані разом із заявою із поважних причин, не подавала клопотання про їх витребування, клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляла.

Отже, заявниця на власний розсуд розпорядилась своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив матеріали справи та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви про встановлення факту перебування на утриманні.

Помилковими є твердження апеляційної скарги, що при вирішенні питання про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні її батька ОСОБА_9 , суд першої інстанції змішав вимоги до особи, яка претендує на призначення пенсії по втраті годувальника, серед яких, власне, вимагається факт непрацездатності особи, з вимогами до особи для визнання її утриманцем загиблого військовослужбовця, для якої необхідно встановити факт систематичної та постійної матеріальної допомоги, яка становить основне джерело існування, оскільки в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції посилається на норми саме Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Безпідставними є посилання апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 а на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, доходить висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційні скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 а та Міністерства оборони України слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2025 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 а та Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді: