Справа № 128/2966/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Шевчук Л.П.,

при секретарі судового засідання Нога Д.А.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Карнауха А.П.,

представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Шеремет Г.А.,

представника третьої особи Міністерства оборони України Москаленка А.О.,

представника третьої особи Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці Єзерської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство оборони України, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці, про визнання протиправними та скасування рішень виконавчого комітету Вороновицької селищної ради, свідоцтва про право власності та державну реєстрацію права власності, -

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Карнаух А.П. звернувся до суду із вказаним позовом, у якому викладено наступну позицію.

29.08.2019 за договором міни квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Надольською О.А., позивачем придбана квартира АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру в той же час зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Після придбання позивачем у власність даної квартири, він дізнався, що в ній періодично тимчасово проживав відповідач ОСОБА_2 та зберігав окремі свої речі. 28.06.2020 позивачем до Вінницького районного суду Вінницької області було подано позовну заяву про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення. Ухвалою суду від 20.07.2020 за даним позовом було відкрито провадження у справі №128/1566/20. 08 серпня 2020 позивач отримав відзив із доданими документами, із якого стало відомо, що виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради 23.07.2020 на підставі рішення №184 від 18.07.2012 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_2 додано копії Витягу про державну реєстрацію прав №34977989, згідно якого КП «ВООБТІ» 26.07.2012 проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Представником відповідача ОСОБА_2 в підготовчому засіданні надано копію рішення виконкому Вороновицької селищної ради №184 від 18.07.2012 «Про приватизацію державного (комунального) житлового фонду в смт. Вороновиця», яким вирішено оформити право приватної спільної (сумісної або часткової) власності на квартиру з безоплатною передачею у власність громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках квартири АДРЕСА_1 , в якій ОСОБА_2 зареєстрований з 2012 року, а ОСОБА_3 є членом його сім`ї. При підготовці до судового розгляду також було встановлено, що 10.10.2011 селищному голові смт. Вороновиці начальником Вінницького гарнізону генерал-лейтенантом ОСОБА_16 та начальником КЕВ м. Вінниці підполковником ОСОБА_17 за №350/2/14 /НГ подано клопотання про видачу ордерів на заселення квартир згідно рішення комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України. До клопотання додано протокол засідання комісії х контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних сил України №298 від 11.11.2011 зі списком розподілу житлової площі за адресами: АДРЕСА_2 . В списку зазначено, що підполковнику запасу ОСОБА_2 в постійне користування із зняттям з квартирного обліку надається квартира АДРЕСА_3 . Також за цим списком військовослужбовцям запасу ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 надані квартири АДРЕСА_4 . Рішенням виконкому Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області №8 від 18.01.2012 «Про видачу ордерів на заселення службових та постійних квартир військовослужбовцям Вінницького гарнізону» ОСОБА_2 та іншим особам вирішено видати ордера згідно списку розподілу службової та постійної житлової площі по АДРЕСА_2 . Ухвалені виконкомом Вороновицької селищної ради рішення про надання квартири ОСОБА_2 , видачу ордера, про приватизацію цієї квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , видача свідоцтва про право приватної власності на неї, державна реєстрація права власності є протиправними та підлягають скасуванню з наступних підстав.

Право вести облік військовослужбовців, що потребують поліпшення житлових умов у гарнізонах Збройних Сил України, розподіл та надання житла, що не перебуває у комунальній власності виконкомам селищних рад (в тому числі й виконкому Вороновицької селищної ради) не надано. Селищний голова Вороновицької селищної ради на адвокатський запит 04.09.2020 за №838 повідомив, що нерухоме майно - 40-квартирний житловий будинок по АДРЕСА_2 у комунальній власності не перебуває, а рішення про включення цього нерухомого майна до комунальної власності не приймалось. Відповідно до рішення виконкому Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області №165 від 18.06.2014 поштова адреса - АДРЕСА_2 , встановлена лише в 2014 році. Очевидно, що виконком Вороновицької селищної ради ні в січні, ні в липні 2012 року не мав права приймати рішення про розподіл та надання квартир у будинку, що не належав до комунальної власності цієї ради, до того ж із зазначенням адреси, яка радою ще не встановлена. Окрім того, на час прийняття рішення виконком селищної ради в січні 2012 року про розподіл квартир у зазначеному будинку, в суді розглядався спір щодо права власності МО України та ЖБК «Мрія». Ухвалою суду від 25.11.2011 у справі №2-2052/11 був накладений арешт на будинок АДРЕСА_2 . Селищній раді було заборонено видавати ордери на квартири в будинку АДРЕСА_2 . Ухвалою суду від 21.12.2011 цей арешт знятий лише частково, а саме на 66/100 частки нерухомого майна. Решта 34/100 цього будинку, в якій квартира АДРЕСА_3 , перебували під арештом. Вороновицькій селищній раді було заборонено видавати ордери на її заселення. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 11.02.2014 скасовано свідоцтво про право власності на 40-квартирний житловий будинок, видане 30.01.2006 виконкомом Вороновицької селищної ради на ім`я МО України. В рішенні зазначено, що воно прийняте за позовом, який подано ще у березні 2008 року. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21.05.2014 в цій частині рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11.02.2014 залишено без змін і набрало законної сили. Із вказаними рішеннями погодилася колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвалою якої від 09.10.2014 відхилена касаційна скарга МО України, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11.02.2014 та апеляційного суду Вінницької області від 21.05.2014 залишені без змін. Розподіляти житло та видавати ордери на квартири у будинку АДРЕСА_2 не мали право не тільки виконком Вороновицької селищної ради, але й МО України, оскільки будинок не перебував та не перебуває у їх власності. До того ж, на час прийняття рішень виконкому Вороновицької селищної ради ухвалою суду було заборонено вчиняти такі дії. Виконком Вороновицької селищної ради також прийняв незаконне рішення про приватизацію ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 . Оскільки, МО України, яке ініціювало розподіл квартир в будинку АДРЕСА_2 , з подальшою їх приватизацією військовослужбовцям запасу, не передавало їх у комунальну власність Вороновицької селищної ради, то остання не мала права здійснювати приватизацію цих квартир. До того ж ці квартири ні до державної, ні до комунальної власності не належали. Через протиправність прийняття виконкомом Вороновицької селищної ради рішення №184 від 18.07.2012 «Про приватизацію державного (комунального) житлового фонду в смт. Вороновиця» незаконним є свідоцтво серії НОМЕР_1 від 23.07.2012 про право спільної часткової власності (по 1/2) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та державна реалізація права власності останніх на квартиру АДРЕСА_1 , що здійснена КП «ВООБТІ» 26.07.2012. Оскільки про прийняті виконкомом Вороновицької селищної ради протиправні рішення про надання та передачу у приватну власність квартири особам, які не мають права на неї, про існування яких позивачу стало відомо лише в серпні 2020 року, позивач звертається до суду із даним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 71, 150, 155 ЖК УРСР, ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України, просить: визнати протиправним та скасувати рішення виконкому Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області №8 від 18.01.2012 «Про видачу ордерів на заселення службових та постійних квартир військовослужбовцям Вінницького гарнізону»; визнати протиправним та скасувати рішення виконкому Вороновицької селищної ради №184 від 18.07.2012 «Про приватизацію державного (комунального) житлового фонду в смт. Вороновиця»; визнати незаконним та скасувати свідоцтво серії НОМЕР_1 від 23.07.2012 про право спільної часткової власності (по 1/2) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та державну реєстрацію права власності останніх на квартиру АДРЕСА_3 , здійснену КП «ВООБТІ» 26.07.2012 на підставі цього свідоцтва; стягнути із відповідачів понесені позивачем судові витрати (т. 1 а с. 74-77).

Представником відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокатом Шеремет Г.А. подано відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 154-156), у якому викладено наступну позицію.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги не визнають з наступних підстав. ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 23.07.2012, де квартира знаходиться у спільній частковій власності по 1/2 частки кожному. Право власності набуте позивачами на підставі приватизації майна державного фонду. Право власності було зареєстроване за відповідачами, що вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №212491296 від 15.06.2020. Право приватизації було реалізовано відповідачами у 2012 році, у відповідності до ст.ст. 256, 267 ЦК України сплинули три роки позовної давнини від події, пов`язаної з приватизацією, яка не зачіпала будь-яких інтересів позивача на дату приватизації та будь-яких інших осіб, які не висували претензій оспорювання права власності відповідачів на квартиру. Позивач є останнім набувачем спірної квартири, належної відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , придбав квартиру не у спосіб, передбачений ст. 328 ЦК України, тобто не у власників квартири, якими є відповідачі, а у сумнівного власника квартири « ОСОБА_18 » за спірним договором міни, без ознак «покупця», без огляду квартири і фактичного її передання йому за спірним правочином. Спірна квартира позивачу не передавалася та у нього не виникло право власності на неї у відповідності до вимог ст. 334 ЦК України. На дату придбання квартири вона належала відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які в ній проживали. Квартира фактично є відібраною у відповідачів у протиправний спосіб, шляхом заміни замків на вхідних дверях. Позивач мав би залучити до участі у справі осіб, які йому відчужили квартиру за спірними правочинами, тобто, обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, передбачений цивільним законодавством, що свідчить про подання ним завідомо безпідставного позову в порядку ст. 44 ЦК України. Реалізація права приватизації житла, встановлена порядком, визначеним державою. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Відповідачі не повинні нести будь-яку цивільну відповідальність щодо дій органів місцевого самоврядування, оцінки правомірності цих дій відносно реалізації свого права приватизації, яке було надано державою.

На підставі викладеного просила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Також представником відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокатом Шеремет Г.А. подано заяву про застосування строку позовної давності, який сплив 26.07.2015 (т. 1 а.с. 180-181).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_12 подав до суду письмові пояснення (т. 1 а.с. 200-201), відповідно до яких він заперечує щодо задоволення позову, оскільки предметом даного спору є квартира АДРЕСА_1 . Водночас, оскаржувані рішення приймалися, у тому числі, щодо інших квартир, які не відносяться до предмета спору, а прийняття рішень щодо інших квартир зазначених у ньому жодним чином не порушують права позивача. Таким чином, у разі задоволення позову, достатнім для захисту його прав буде скасування оскаржуваних рішень лише в частині, що стосується лише квартири АДРЕСА_1 . Враховуючи викладене, просив в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 06.11.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, визначено її недоліки, порядок та строк їх усунення (т. 1 а.с. 17).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 30.11.2020 позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу (т. 1 а.с. 29-30).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 18.02.2021 ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 30.11.2020 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду питання про відкриття провадження у справі (т. 1 а.с. 66-68).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 26.02.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 110).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 09.08.2021 задоволено клопотання представника третьої особи Міністрества оборони України про витребування доказів та про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, витребувано у позивача ОСОБА_1 та відповідача Вороновицької селищної ради докази; залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , Квартирно-експлуатаційний відділ міста Вінниці (т. 1 а.с. 173-175).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 09.09.2021 задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Карнауха А.П. про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с. 1 а.с. 197).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 04.11.2021 задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Карнауха А.П. про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с. 1 а.с. 210).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 16.02.2022 задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Карнауха А.П. про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с. 1 а.с. 232).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 31.08.2022 за заявою позивача ОСОБА_1 провадження у справі зупинено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України до припинення перебування позивача ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан (т. 2 а.с. 11).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 23.01.2025 за заявою позивача ОСОБА_1 провадження у справі понолено, визначено дату підготовчого засідання (т. 2 а.с. 19).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 16.06.2025 задоволено заяву представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Шеремет Г.А. про участь відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні в режимі відеоконференції (т. 2 а.с. 161).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 14.07.2025 задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Карнауха А.П. про долучення доказів та про виклик свідка; задоволено клопотання представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Шеремет Г.А. про долучення доказів; відмовлено в задоволенні клопотання представника третьої особи Міністерства оборони України про зупинення провадження у справі; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 223-226).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 04.09.2025 задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Карнауха А.П. про визнання явки представника відповідача Вороновицької селищної ради в судове засідання обов`язковою, визнано явку представника відповідача Вороновицької селищної ради в судове засідання обов`язковою (т. 3 а.с. 5).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 20.10.2025 задоволено заяву представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Шеремет Г.А. про участь відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні в режимі відеоконференції (т. 3 а.с. 10).

В судовому засіданні 04.09.2025 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Карнаух А.П. позовні вимоги підтримав в повному обсязі за викладених у позовній заяві обставин. Додатково зазначив, що позивач 29.08.2019 за договором міни набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Даний договір міни не визнаний недійсним і він є чинним. Суд, розглядаючи іншу справу за позовом відповідачів Мостових про даний договір міни не згадував, не надав йому ніякої оцінки. Спірна квартира відповідачами Мостовими набута у власність незаконно тому, що спочатку було набуття права користування житлом, а потім право власності за рішенням селищної ради від 2012 року. Вороновицька селищна рада, як на той час так і на даний час, не мала та не має права розпоряджатися цим майном. В матеріалах справи є відповідь селищного голови про те, що цей будинок ніколи не перебував у комунальній власності територіальної громади. Міністерство оборони України в особі КЕВ м. Вінниці в 2024 році звернулося з листом до селищної ради аби селищна рада скасувала рішення від 2012 року, оскільки воно було прийнято всупереч закону, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області, апеляційного суду Вінницької області та Верховного Суду України, про те, що право власності МО України на цей будинок було скасовано, адже органи МО України не мали права розпоряджатися цим майном, а селищна рада не була власником даного майна. Отже, ніяких прав на це майно вони не мали права передавати іншим особам. Потім МО України в особі КЕВ м. Вінниці звернулося до селищної ради про скасування рішення від 2012 року. Спочатку було скасовано повністю рішення селищної ради від 2012 року, а потім внесено зміни і скасовано лише в частині, що стосувалося видачі ордерів на службове житло. В іншій частині рішення щодо квартир, які передані в постійне користування, рішення селищної ради залишилося чинним. В тому числі й щодо спірної квартири. При зверненні до суду висувалася вимога про скасування рішення селищної ради в цілому, проте, враховуючи, що воно вже скасоване самою селищною радою в частині, вимушений відмовитися від вимоги про скасування рішення в цілому, а лише тієї його частини, що стосується видачі ордерів на постійне користування квартирами. Після того, як відповідачі отримали спірну квартиру, вони її приватизували у незаконний спосіб, оскільки селищна рада не мала права приймати таке рішення. Відповідно до закону здійснюється приватизація державного житлового фонду і не здійснюється щодо приватного житла або «нечійного» житла. Спірна квартира не перебувала у власності держави та органів місцевого самоврядування. Тому, через протиправність прийняття виконкомом селищної ради рішення про приватизацію спірної квартири, позивачем було подано до суду даний позов. Окрім того, до компетенції селищної ради не входило право на прийняття рішення про приватизацію житла, це виключне право районної ради. Також вказав, що селищна рада не може надавати право на приватизацію державного майна. Щодо моменту порушення права позивача на момент винесення селищною радою у 2012 році оскаржуваного рішення та на момент набуття позивачем у 2019 році права власності на спірну квартиру, то представник позивача зазначив, що правовідносини, що виникли мають триваючий характер, оскільки квартира є спірною, ОСОБА_1 набув право власності за договором міни та ця квартира є спірною, тому, аби, вирішити спір хто ж є законним власником житла, було подано даний позов до суду. Також зазначив, що до участі у справі не було залучено іншу сторону договору міни Доляк, оскільки вона не є вже власником квартири, вона відчужила своє право власності на користь позивача, та спір виник саме між позивачем та відповідачами щодо спірного житла. Щодо аналізу договору міни укладеного між Доляк та позивачем, то вказав, що предметом даного спору є саме рішення селищної ради, тому надавати правову оцінку вказаному правочину немає необхідності. Також зазначив, що за рішенням суду спірна квартира витребувана у позивача на користь відповідачів, проте це відбулося на даний час, а позов подано до суду в 2020 році. Позивач вважає себе законним власником житла, тому він звернувся до суду із вказаним позовом за захистом свого порушеного права.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Шеремет Г.В. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву, в задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі. Додатково вказала, що позивач став власником спірної квартири за договором міни від 2019 року. В порушення вимог ЦК України, уклавши договір міни позивачу не передавалася спірна квартира. Квартира відповідачів, яка є у їх спільній власності, вибула з їх володіння не з їх власної волі, шляхом проникнення позивача до помешкання та заміни замків на вхідних дверях. Про це відповідачі дізналися 01.06.2020. Отже, спірна квартира не передавалася позивачу ні відповідачами, ні ОСОБА_19 . Фактично позивач не є добросовісним набувачем майна, оскільки він не мав доступу до квартири, а проник до неї через рік після укладення договору міни. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30.12.2024 у справі №128/3054/20 спірна квартира була витребувана від останнього набувача ОСОБА_1 на користь відповідачів Мостових. Дане рішення набуло законної сили, оскільки пройшло і апеляційну і касаційну інстанції. Доляк, укладаючи із позивачем договір міни, не була власником квартири і за цим договором не передавала позивачу квартиру. Квартира перебувала у власності відповідачів. Вважає, що будь-які права позивача в даному випадку не порушенні і він може захистити своє право, якщо вважає його порушеним, шляхом звернення із відповідним позовом саме до сторони договору міни Доляк та отримати компенсацію або будь-яким іншим способом захистити своє порушене право. За цих обставин вважає, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у даній справі. Оскаржуючи рішення селищної ради, як останній за документами набувач майна, позивач фактично бажає безоплатно отримати у власність квартиру, яка належить відповідачам. Оскаржуючи незаконність приватизації, позивач є стороннім спостерігачем та немає жодного відношення до спірного майна, а тому надавати оцінку рішенням селищної ради позивач немає права, адже його права не порушені. В разі, якщо позивач вважає, що його права порушенні, то в такому випадку ним обрано невірний спосіб захисту з огляду ще й на те, що позивач немає претензій до Доляк. На підставі викладеного вважає, що права позивача не порушені, він не є власником спірної квартири. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 104 ЦПК України вважає, що даний позов має ознаки штучного, а тому в його задоволенні слід відмовити. Також на запитання представника позивача зазначила, що відповідачі дізналися про втрату права користування квартирою 01.06.2020, а повернули її за актом державного виконавця від серпня 2025 року у виконання рішення суду. Відповідачами Мостовими у справі за їх позовом ставилося питання щодо законності договору міни, проте відповідно до правового висновку Верховного Суду, вірним способом захисту порушеного права у даному випадку є саме вимога про витребування майна у останнього набувача за незаконними правочинами. Вважає, що ОСОБА_19 у незаконний спосіб набула право власності на спірну квартиру. Щодо законності чи незаконності дій/рішень селищної ради, то відповідачі Мостові не можуть бути заручниками таких дій/рішень селищної ради, оскільки вони отримали рішення органу місцевого самоврядування, яке вже реалізовано. Тобто, на підставі рішення про приватизацію житла. Також зазначила, що вважає, що селищною радою було видано законне розпорядження щодо приватизації майна і воно вже реалізовано, селищна рада діяла в межах свої повноважень.

В судовому засіданні 18.11.2025 представник відповідача Вороновицької селищної ради адвокат Куций К.С. при вирішенні спору поклався на розсуд суду, зазначивши, що оскаржувані позивачем рішення Вороновицької селищної ради, були прийняті в 2012 році і працівники, які на той час працювали, вже не працюють в селищній раді, а тому отримати будь-яку інформацію не можливо. Загалом представнику відомо, що по даному будинку є досить багато спорів та тривають судові процеси. Щодо рішення селищної ради від 08.08.2024, то представник бачив дане рішення на офіційному сайті селищної ради, воно є у відкритому доступі і кожен бажаючий має змогу його прочитати. Дане рішення було прийнято за зверненням КЕВ м. Вінниці. Даним рішенням селищної ради було скасовано рішення селищної ради від 2012 року про видачу ордерів по будинку АДРЕСА_2 . Однак, згодом, за результатами комунікації, було з`ясовано, що це рішення виконкому стосувалося не лише тих осіб, стосовно яких зазначалося в листі КЕВ м. Вінниці, тому на підставі уточнюючого листа КЕВ м. Вінниці та списку осіб, було прийнято рішення від 31.10.2024 №4995, яким було внесено зміни до попереднього рішення, де чітко вказано прізвища осіб, кого саме стосувалося це скасування. Щодо того, що рішення виконкому селищної ради від 2012 року є рішенням індивідуального характеру і воно, по суті, виконано, видано ордери, що згідно рішення Конституційного Суду України таким виконанням рішення вичерпується його дія, та його не можна скасовувати, представнику відомо, але враховуючи лист КЕВ м. Вінниці, де зазначалося, що рішення від 2012 року перешкоджає зазначеному у листі колу військовослужбовців в отриманні грошової компенсації, було прийнято рішення від 2024 року, оскільки такі військовослужбовці, можливо, втратили житло через різні судові процеси. Також додав, в переліку квартир, що зазначалися в листі КЕВ м. Вінниці, не йшлося про квартиру АДРЕСА_3 . Яким принципом керувався КЕВ м. Вінниці, зазначаючи в листі перелік осіб щодо яких просило скасувати рішення виконкому від 2012 року, представнику не відомо. Також додав, що будинок АДРЕСА_2 не перебуває у комунальній власності, оскільки всі квартири є приватною власністю його мешканців.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці Єзерська О.С. в судовому засіданні погодилася із позицією відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і просила в задоволенні позову відмовити. Додаткового зазначила, що право власності відповідачами набуто на підставі приватизації майна державного житлового фонду, а саме ОСОБА_2 разом із дружиною ОСОБА_3 отримали дану квартиру після розселення із військового містечка внаслідок розформування військової частини, де ОСОБА_2 проходив військову службу. Позивач отримав належну відповідачам квартиру не у спосіб передбачений ЦК України, тобто не у власника, а у іншої особи, яка не була власником. Мостові зареєстрували право власності на квартиру 26.07.2012, а позивач отримав право власності в 2019 році. На момент приватизації квартири рішення суду, на яке посилається позивач, ще не було. Звернувшись до суду із даним позовом, позивач фактично визнав юридичну силу правовстановлюючих документів на спірну квартиру відповідачів. Також представник третьої особи погоджується із позицією представника третьої особи МО України щодо застосування строку позовної давності до даного спору. Станом на 2012 рік рішення у справі, на яке посилається позивач, не було, тому селищна рада мала всі повноваження видавати таке рішення і надавати дозвіл на приватизацію квартири. Щодо скасування рішення селищної ради від 2012 року рішеннями від 2024 року на підставі листа КЕВ, то вказаним рішення було видано ордери, які видавалися на постійне житло та на службове житло. У випадку з постійним житлом, то людям вдалося реалізувати своє право та здійснити приватизацію житлового фонду. Однак, щодо службового житла, то виникли труднощі, оскільки не всі, хто отримав ордери, змогли в даний будинок заселитися. Тому, фактично, списки розподілу були зроблені, ключі від квартир люди отримали, проте скористатися своїм правом та проживати там вони не змогли через певні дії колишніх членів ЖБК «Мрія». Окрім того, у тих хто переводився в інше місце служби або підійшла їх черга на забезпечення житлом або виникло право на отримання грошової компенсації, не змогли отримати відповідну довідку про те, що вони не забезпечені житлом, оскільки згідно списків розподілу їм були розподілені квартири у цьому будинку, яким вони так і не скористалися. Тому, КЕВ м. Вінниці було направлено лист до Вороновицької селищної ради з проханням скасувати рішення селищної ради в частині, що стосується службового житла. Проте, комунікація між КЕВ м. Вінниці та селищною радою була не на належному рівні, внаслідок чого було скасовано всі рішення. Згодом, цю помилку виправлено. Таким чином, необхідність у скасуванні рішення селищної ради від 2012 року в частині була зумовлена тим, що ордери не були реалізовані. Також зазначила, що на момент реєстрації права власності відповідачами на спірну квартиру, свідоцтво про право власності МО України на даний будинок було чинним. В чиїй власності даний будинок перебуває на даний час представнику не відомо.

В судовому засіданні 19.12.2025 позивач ОСОБА_1 зазначив, що 29.08.2019 між ним і ОСОБА_20 було укладено договір міни, який посвідчено ПН ВМНО Надольською О.А., зареєстровано в реєстрі прав та їх обтяжень номер: 48433599 від 29.08.2019, номер запису про право власності довірчої власності: 32998696. Він обміняв належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_5 на квартиру АДРЕСА_1 . Статтею 716 ЦК України передбачено, що до договору міни застосовуються загальні правила про купівлю-продаж. Тому він та ОСОБА_20 в повній мірі дотримались вимог чинного законодавства України щодо укладання такого виду правочинів. При укладанні вищезазначеного договору міни нерухомого майна між ним та ОСОБА_20 , право власності ОСОБА_20 підтверджувалось договором купівлі-продажу квартири, посвідченого Проценко А.О., ПН ВМНО 30.07.2019 за №647, номер запису про право власності: 32615230, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101. Відсутність заборони відчуження або арешту на відчужувану нерухомість, відсутність обтяження названих квартир іпотекою, а також відсутність в податковій заставі активів сторін перевірено за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що підтверджується інформаційними довідками №№ 179046447, 179046752, 179048163, 179047386 від 29.08.2019р. Все вищевказане беззаперечно свідчить про його добросовісність, як набувача нерухомого майна. Квартиру АДРЕСА_3 він планував відремонтувати і використовувати згодом для проживання батьків. Але нагальні справи та відсутність коштів змусили його відкласти цей задум. Квартира стояла зачинена, нею ніхто не користувався. Та через якийсь час з`явився ОСОБА_2 і заявив свої права на це житло, мотивуючи тим, що він оформив його у власність у 2012 році. Ніколи до цього він не бачив цього громадянина і не чув про нього. Між ОСОБА_2 і ним почались судові тяжби за це нерухоме майно. Тому він і звернувся до суду з позовом про скасування свідоцтва права власності, виданих Вороновицькою селищною радою на квартиру АДРЕСА_1 , отриманих ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у 2012 році, на підставі яких вони здійснили державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 . Вважає, що всі документи отримані ними незаконно, з порушенням норм і правил діючого законодавства, а здійснені правочини, у зв`язку з цим, недійсні. Все це порушує його права, як законного набувача, що придбав цю квартиру у власність законним шляхом. І доказом цьому є ряд документів і фактів, що досліджені впродовж судової тяжби між ним і подружжям ОСОБА_21 . Просив звернути на наступне.

Рішенням виконкому Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області №8 від 18.01.2012, ОСОБА_2 та іншим особам вирішено видати ордера згідно списку розподілу службової та постійної житлової площі по АДРЕСА_2 . Виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області на підставі рішення №184 від 18.07.2012 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру. КП «ВООБТІ» 26.07.2012 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Але згідно діючого законодавства, виконкоми селищних рад не можуть розподіляти таке майно. Це прерогатива міських і районних рад. Відповідно до копії відповіді на адвокатський запит від 02.09.2020, наданого Вороновицькою селищною радою 04.09.2020, нерухоме майно - 40 квартирний будинок по АДРЕСА_2 не перебуває у комунальній власності Вороновицької селищної ради, а рішення про включення його до комунального майна селищної ради не приймалося. Отже виконком Вороновицької селищної ради розподілив майно, яке йому не належало. Разом із тим, відповідно до рішення виконкому Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області №165 від 18.06.2014, поштова адреса - АДРЕСА_2 , встановлена лише в 2014 році. Тому, виконком Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області ні в січні, ні в липні 2012 року не мав права приймати рішення про розподіл та надання житла у будинку, що не належав до комунальної власності, а також із зазначенням поштової адреси, яка радою ще не встановлена. Окрім цього, на час прийняття рішення виконкомом селищної ради в січні 2012 року про розподіл квартир у зазначеному будинку, в суді розглядався спір щодо права власності Міністерства оборони України та ЖБК «Мрія». Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 25.11.2011 був накладений арешт на будинок АДРЕСА_2 , та селищній раді заборонено видавати ордера на квартири. Ухвалою суду від 21.12.2011 цей арешт знято частково, а саме на 66/100 частки нерухомого майна. Решта 34/100 цього будинку, в якій знаходиться квартира АДРЕСА_3 , перебували під арештом. Вороновицькій селищній раді було заборонено видавати ордера на її заселення. Незважаючи на це, ОСОБА_2 такий ордер був наданий, що є грубим порушенням діючого законодавства. Весь час, до того, як він придбав квартиру АДРЕСА_3 у власність, ОСОБА_2 проживав у Києві, квартирну плату не сплачував, квартира стояла зачинена, нею не користувались. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 11.02.2014 скасовано свідоцтво про право власності на 40-квартирний будинок, видане 30.01.2006 виконкомом Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області на ім`я Міністерства оборони України. Дане рішення залишено без мін у судах апеляційної і касаційної інстанцій. Виконавчий комітет Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області також прийняв незаконне рішення про приватизацію ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 . Та, оскільки Міністерство оборони України не передавало квартири у комунальну власність Вороновицької селищної ради, то остання не мала права здійснювати приватизацію цих квартир. До того ж, ці квартири не належали ні до державної, ні до комунальної власності. Також, відповідно до копії рішення 62 сесії 8 скликання Вороновицької селищної ради від 08.08.2024 №4830, було вирішено скасувати рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради від 18.02.2012 №8 «Про видачу ордерів на заселення службових та постійних квартир військовослужбовцями Вінницького гарнізону». Вважає, що через протиправність прийняття рішення виконкомом Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області №184 від 18.07.2012, незаконним е свідоцтво серії НОМЕР_1 від 23.07.2012 про право спільної часткової власності (по 1/2) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та державна реєстрація права власності останніх на квартиру, здійснена КП «ВООБТІ» 26.07.2012. На його думку, у низці подій і рішень, які призвели до отримання ОСОБА_2 ордеру на означену квартиру, а потім державної реєстрації права власності на неї по 1/2 частки за ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , присутні ознаки корупційної складової, а також порушень норм і правил діючого законодавства і зловживань, з використанням службових повноважень посадовцями Вороновицької селищної ради. Тому просив скасувати свідоцтво серії НОМЕР_1 від 23.07.2012 про право спільної часткової власності (по 1/2) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та державну реєстрацію права власності останніх на квартиру АДРЕСА_1 .

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Карнаух А.П. позовні вимоги підтримав, додатково зазначив. Аналізуючи досліджені в суді докази, можна однозначно констатувати, що позовні вимоги позивача абсолютно обгрунтовані та підлягають задоволенню. В даному випадку доречне висловлювання: «Неправомірні рішення чи дії не можуть мати правомірних наслідків». Відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених житловим кодексом УРСР та іншими нормативно-правовими актами. Цією ж статтею визначено, що порядок забезпечення військових та членів їх сімей жилими приміщеннями, а таж розмір і порядок виплати грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ №1081 від 03.08.2006 - ст.34, передбачено, що на підставі рішення про надання житла виконавчий орган районної, міської, районної в місті ради видає ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення безпосередньо військовослужбовцю, на ім`я якого він виписаний. ОСОБА_2 на день отримання ордера на житло був військовослужбовцем, який мав право на забезпечення житлом разом із своєю дружиною - ОСОБА_3 .. Але це забезпечення відбулось з грубим порушенням діючого законодавства. Вороновицька селищна рада, приймаючи 18.01.2012 на виконкомі рішення про надання Мостовим ордера на квартиру в будинку по АДРЕСА_2 , очевидно не мала права це робити, бо це не її повноваження. Але незаконне рішення було прийняте. З яких мотивів це було зроблено сказати зараз не можу. Цим питанням займаються правоохоронні органи. На виконання протиправного рішення Мостові отримали ордер та право на користування квартирою АДРЕСА_3 . Також прийняття виконкомом селищної ради рішення від 18.01.2012 суперечило вимогам п .2 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» (редакції діючій на 18.01.2012), якою передбачалось, до відання органів селищних рад належали розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності. Квартира АДРЕСА_1 до комунальної власності не належала. Про це беззаперечно свідчить відповідь Вороновицького селищного голови від 04.09.2020 за №838 на його запит, яка додана до матеріалів справи. Про протиправність рішення свідчить також той факт, що при його прийнятті не була навіть встановлена адреса будинку. Вона встановлена рішенням виконкому лише 18.06.2014 (рішення № 165). Селищна рада в січні 2012 не мала права розподіляти житло Мостовим та видавати ордер також через накладену ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 25.11.2011 заборону на видачу ордерів у зазначеному будинку. Навіть ініціатори розподілу квартир - КЕВ м. Вінниці, лише у 2024 році, визнали, що право власності на будинок Міністерства оборони було за рішенням суду скасоване і військовослужбовці, що отримали ордери та право проживати в квартирах, втратили таке право, направивши до селищної ради лист про скасування рішення виконкому №8 від 18.01.2012. Лист долучений до справи. Незаконним також є рішення виконкому селищної ради про приватизацію Мостовими протиправно отриманої в користування квартири АДРЕСА_3 . За ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482- ХІІ від 19.06.1992 приватизації підлягав державний житловий фонд. Квартири, що не перебували у власності держави приватизації не підлягали. За ст. 9 цього Закону могли приватизовуватися квартири, які були у повному господарському віданні господарському віданні або оперативному управлінні державний організацій чи установ, лише після їх передачі у комунальну власність. Квартира АДРЕСА_3 , яку приватизували Мостові не передавалась у комунальну власність і не перебувала у державній власності, до того ж з 25.11.2011 перебувала під арештом. Очевидно, що рішення виконкому Вороновицької селищної ради №184 від 18.07.2012 «Про приватизацію державного (комунального) житлового фонду в смт. Вороновиця», яким надано право Мостовим приватизувати квартиру АДРЕСА_3 , є незаконним. В зв`язку з цим є також нікчемним правочин, а саме видача Мостовим свідоцтва серії НОМЕР_1 від 23.07.2012 про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 . Селищна рада не мала права розпоряджатись житлом, яке їй не належало. В той же час, позивач абсолютно на законних підставах набув право власності на квартиру за правочином - договором міни, який укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Цей правочин незаконним не визнавався та не визнаний. Тому просив повністю задовольнити позовні вимоги. Також щодо обраного позивачем способу захисту зазначив, що позивачем подано даний позов у 2020 році. Жодного рішення щодо витребування майна на той час ще не було. У 2020 році позивач мав право на звернення до суду із таким позовом. Верховний Суд нерідко приймає рішення, які не відповідають вимогам закону, внаслідок чого держава вимушена сплачувати кошти на виконання рішень ЄСПЛ. Також вказав, що вважає, що в даному випадку позивачем обрано вірний спосіб захисту. В разі, якщо судом буде задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , він звернеться до суду із відповідним позовом про витребування майна.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Шеремет Г.А. просила в задоволенні позову відмовити, оскільки на даний час існує рішення суду, яким спірну квартиру витребувано у позивача на користь відповідачів Мостових. Позивач ОСОБА_1 не є власником квартири. Твердження позивача, що він є добросовісним набувачем та перед набуттям права власності на спірну квартиру перевіряв наявність обмежень, а також те чи там хтось проживає, не має братися судом до уваги, оскільки 31.05.2020 позивач змінив замки на вхідних дверях до квартири і втрутився у право власності відповідачів. Рішенням суду встановлено, що саме відповідачі є власниками спірного майна. Позивач ніколи не отримував права власності на цю квартиру і заволодів нею у незаконний спосіб. Окрім того, позивач, не будучи стороною у правовідносинах, що виникли між відповідачами та селищною радою, намагається аналізувати законність набуття відповідачами права власності на належне їм на праві власності майно. Також, як зазначив Верховний Суд, у спорі що виник між власниками майна Мостовими та Татчиним не потрібно визнавати неукладеними правочини, а саме договори купівлі-продажу, міни, коли поряд із цим ставиться питання про витребування майна. Разом із тим, вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту. До даного спору має бути залучена ОСОБА_19 , із якою позивач укладав договір міни і яка по суті не передавала позивачу майно спірну квартиру, ключі він неї. Щодо того, що будинок не перебуває ні в комунальній, ні в державній власності, то дане не заперечує законність отримання відповідачами у власність спірної квартири. З огляду на викладене просила в задоволенні позову відмовити, а також стягнути з позивача понесені відповідачами судові витрати.

Представник третьої особи Міністерства оборони України Москаленко А.О. вказав, що позивач, звертаючись до суду із даним позовом та висуваючи вимоги про скасування рішень селищної ради та свідоцтва про право власності відповідачів Мостових на квартиру, вважає, що його права порушені. Проте, за таких позовних вимог, вважає, що позивачем обрано неефективний (неналежний) спосіб захисту. В даному випадку належним способом захисту є витребування майна. Однак ні позивач ні його представник не скористалися правом на зміну предмета позову. З огляду на це просив в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Єзерська О.С. підтримала подані до суду письмові пояснення, відповідно до яких: в першу чергу, відповідаючи на запитання представника позивача стосовно «перевищення повноважень щодо прийняття рішень про видачу ордерів виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради, оскільки спірне житло ніколи не перебувало в комунальній власності», варто зазначити, що ні Квартирно експлуатаційним відділом міста Вінниця ні виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради норми законодавства не було порушено в частині прийняття рішень та видачу ордерів. Оскільки сказані суб`єкти діяли у відповідності до норм Житлового кодексу України. Так, частина 1 статті 58 Житлового кодексу говорить що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набуте на підставі приватизації майна державного фонду Позивач ОСОБА_1 є останнім набувачем спірної квартири , належної відповідачам, придбав квартиру не у спосіб передбачений 328 ЦКУ, тобто не у власників, а у сумнівного власника, а саме ОСОБА_20 . Квартира фактично була відібрана у відповідачів у протиправний спосіб за договором з особою, яка фактично не була ні її власником, ні користувачем. З позовної заяви вбачається що ОСОБА_1 «набув» право власності 29.08.2019 року за договором міни в той час коли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували право власності 23.07.2012 що вбачається із Свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , та в подальшому відомості про це було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач ОСОБА_1 міг би захистити свої майнові права, шляхом звернення з позовом до сторони договору - ОСОБА_20 , з якою уклав договір міни квартири 29.08.2019 р. за №693, тобто обрати належний спосіб захисту своїх прав, оскільки з відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не укладав правочину, тому не може визнавати документи, на підставі яких вони стали власниками квартири недійсними, оскільки відповідачі не порушували його майнових прав. Позивач зазначає, що Вороновицька селищна рада не мала права здійснювати приватизацію спірної квартири, оскільки на той час уже розглядалась справа №2- 1052/11. Однак на момент приватизації рішення по даній справі не було, а з матеріалів справи не вбачається що на житловий будинок чи на окрему квартиру було накладено арешт. Подавши позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивач фактично визнав юридичну силу правовстановлюючих документів на спірну квартиру у відповідачів. В той же час, КЕВ м Вінниця погоджується з позицією представника Міністерства оборони України щодо строку позовної давності, та підтримує його заяву щодо застосування строків позовної давності. На підставі викладеного просила в задоволенні позову відмовити.

В судове засідання 19.12.2025 представник відповідача Вороновицької селищної ради не з`явився, від селищного голови О. Ковінька до суду надійшла заява, в якій він просив розгляд справи проводити у відсутність представника селищної ради, при вирішенні спору покладається на розсуд суду (т. 3 а.с. 60).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_12 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив відмовити в задоволенні позову, оскільки оскаржувані рішення приймалися, у тому числі, й щодо інших квартир, які не відносяться до предмету спору, а рішення щодо інших квартир жодним чином не порушує права позивача. В разі задоволення позову, достатнім для захисту його прав буде скасування оскаржуваних рішень в частині, що стосується саме квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 206-207).

Третя особа, яка не заявляє самостійник вимог щодо предмета спору ОСОБА_22 надіслала до суду заяву, в якій просила долучити до матеріалів справи відповідь на звернення від 12.12.2025 №854/05.1-14/25, копію листа начальника КЕВ м. Вінниці від 01.07.2024 №573/162, копію рішення Вороновицької селищної ради №4830 від 08.08.2024, копію листа начальника КЕВ м. Вінниці від 16.10.2024 №573/2667, копію рішення Вороновицької селищної ради №4995 від 31.10.2024, а розгляд справи просила проводити у її відсутність (т. 3 а.с. 61-63).

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , будучи належним чином та завчасно повідомленими про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у матеріалах справи заяви по суті, інші докази, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Так, за Конституцією України, ст.ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Судом встановлено, що відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Сорока Гайсинського району Вінницької області (т. 1 а.с. 79).

З копії договору міни від 29.08.2019, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Надольською О.А., вбачається, що між ОСОБА_20 та ОСОБА_1 відбулася міна належної ОСОБА_20 квартири АДРЕСА_1 та належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 81-82).

Відповідно до вказаного договору міни квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_20 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Процепко А.О. від 30.07.2019 за реєстровим номером 647.

На підставі вказаного договору міни приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Надольською О.А. 29.08.2019 було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 та надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №179073909 від 29.08.2019 (т. 1 а.с. 83).

З копії спільного клопотання начальника Вінницького гарнізону та начальника КЕВ м. Вінниці від 10.10.2011, адресованого селищному голові смт. Вороновиця, вбачається, що згідно рішення комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України (протокол №211 від 18.08.2011), просять включити на засідання виконкому та виписати ордери на заселення службових та постійних квартир військовослужбовцям Вінницького гарнізону. Ордера на заселення просять виписати згідно списку розподілу житлової площі, наданого КЕВ м. Вінниці та видати його представнику КЕВ м. Вінниці (т. 1 а.с. 84).

Відповідно до копії протоколу засідання комісії з контролю та розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України №298 від 11.11.20211 (т. 1 а.с. 85) та списку розподілу житлової площі за адресами: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 86) міститься прізвище ОСОБА_2 , склад сім`ї 2, адреса та характеристика житла, яке надається (житлова площа) - кв. АДРЕСА_3 (1-кімн., 15,5 кв.м), житло надається: постійне, службове, зняття статусу службового постійна із зняттям з квартирного обліку, пропозиції членів комісії погоджено.

З копії Списку розподілу постійної (службової) житлової площі військовослужбовцям Вінницького гарнізону за адресою: АДРЕСА_2 , що затверджений начальником Вінницького гарнізону генерал-лейтенантом В.С. Нікіфорович 16.01.2011, вбачається, що під №1 на підставі протоколу засідання комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах ЗСУ №298 від 11.11.2011, вказаний ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 ; адреса житла, що надається АДРЕСА_6 , площа 15,5 кв.м, поверх 4; адреса старого місця проживання відселення з с. Дзигівка; примітка постійна з зняттям з квартирного обліку (т. 1 а.с. 87-88).

Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області №8 від 18.01.2012 «Про видачу ордерів на заселення службових та постійних квартир військовослужбовцям Вінницького гарнізону», заслухавши інформацію ОСОБА_23 заступника селищного голови, розглянувши листа №350/2/3/НС від 16.01.2012 начальника Вінницького гарнізону генерал-лейтенанта ОСОБА_16 , начальника КЕВ м. Вінниці полковника ОСОБА_17 , щодо видачі ордерів на заселення службових та постійних квартир військовослужбовцям Вінницького гарнізону в будинку, який знаходиться по АДРЕСА_2 , згідно ухвали Вінницького районного суду Вінницької області справа 2-1052/11 від 21 грудня 2011 року, у відповідності ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчий комітет селищної ради вирішив: видати ордери військовослужбовцям Вінницького гарнізону, згідно списку розподілу службової та постійної житлової площі по АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 89).

Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області №184 від 18.07.2012 «Про приватизацію державного (комунального) житлового фонду в смт. Вороновиця», розглянувши заяви громадян: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , керуючись ст.ст. 30, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Постановою КМ України від 08.10.1992 №572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» виконавчий комітет селищної ради вирішив: 1. Оформити право приватної, спільної (сумісної або частково) власності на квартиру з безоплатною передачею у власність громадян: 1.1 АДРЕСА_7 , що складається з 1-ої кімнати, загальною площею 34,3 кв.м, при нормі 52,0 кв.м., з відповідною вартістю 6 грн. 17 коп, згідно з розрахунком передати у приватну, спільну часткову власність, в рівних частках, ОСОБА_2 , який зареєстрований та проживає в цій квартирі з 2012 року, та членам його сім`ї: дружина - ОСОБА_3 . 2. Доручити Вінницькому ООБТІ оформити та зареєструвати свідоцтво про право власності на квартиру громадянам за вищевказаною адресою (т. 1 а.с. 91).

З копії листа Вороновицького селищного голови О.Г. Ковінька, адресованого адвокату Карнауху А.П. на його адвокатський запит, №838 від 04.09.2020, вбачається, що нерухоме майно 40-квартирний житловий будинок по АДРЕСА_2 не перебуває у комунальній власності Вороновицької селищної ради, а рішення про включення зазначеного нерухомого майна до комунального майна селищної ради не приймалося (т. 1 а.с. 90).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області 23.07.2012, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності (по 1/2) належить квартира АДРЕСА_1 загальною площею 34,3 кв.м, яка приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного фонду (т. 1 а.с. 92).

Згідно копії Витягу про державну реєстрацію прав 26.07.2012 право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в КП «ВООБТІ» (т. 1 а.с. 92-зворот).

Відповідно до копії ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 25.11.2011 (справа №2-1052/11) накладено арешт на будинок АДРЕСА_2 ; заборонено Вороновицькій селищній раді Вінницького району Вінницької області видавати ордери на квартири, що розташовані в будинку АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 93).

Згідно копії ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 21.12.2011 (справа №2-1052/11) скасовано арешт 66/100 часток в будинку АДРЕСА_2 , що накладений ухвалою суду від 25.11.2011; скасовано заборону Вороновицькій селищній раді Вінницького району Вінницької області видавати ордери на квартири, що розташовані в будинку АДРЕСА_2 , накладену ухвалою суду від 25.11.2011 (т. 1 а.с. 94).

З копії рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11.02.2014 у справі №2-1052/11 вбачається, що позов ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між Будівельним кооперативом «Мрія» в особі директора Смельгіної Тетяни Степанівни та Приватним підприємством «ЮТА-А» від 13.08.2004. Скасовано свідоцтво про право власності на 40-ка квартирний житловий будинок загальною площею 3043,6 кв.м., житловою площею 1376,4 кв.м., який розташований по АДРЕСА_2 , яке було видано 30.01.2006 виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради на ім`я Міністерства оборони України. В решті позову щодо визнання права власності на 34/100 частки будинку за ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_40 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_41 , ОСОБА_38 , ОСОБА_42 відмовлено. В задоволенні позову Міністерства Оборони України до ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення відмовлено. Позов ОСОБА_43 , ОСОБА_44 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між Будівельним кооперативом «Мрія» в особі директора Смельгіної Т.С. та Приватним підприємством «ЮТА-А» від 13.08.2004. В решті вимоги щодо часткового скасування свідоцтва про право власності на 40-ка квартирний житловий будинок, яке було видано 30.01.2006 виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради на ім`я Міністерства оборони України та визнанні права власності на 34/100 частки будинку відмовлено (т. 1 а.с. 95-99, reyestr.court.gov.ua/Review/37255305).

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21.05.2014 рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11.02.2014 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13.08.2004, укладеного між ЖБК «Мрія» та ПП «Юта-А» скасовано, у позові в цій частині відмовлено. В решті рішення залишено без змін (т. 1 а.с. 95-102).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.10.2014 рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11.02.2014 в нескасованій частині та рішення апеляційного суду Вінницької області від 21.05.2014 залишено без змін (т. 1 а.с. 103-105).

Відповідно до копії рішення 62 сесії VIII скликання Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області від 08.08.2024 №4830 «Про скасування рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради від 18.01.2012 №8 «Про видачу ордерів на заселення службових та постійних квартир військовослужбовцям Вінницького гарнізону», керуючись п. 15 ч. 1 ст. 26, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», заслухавши інформацію керуючої справами, секретаря виконавчого комітету Вороновицької селищної ради Н. Мороз, «Про скасування рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради від 18.01.2012 №8 «Про видачу ордерів на заселення службових та постійних квартир військовослужбовцям ІНФОРМАЦІЯ_2 », враховуючи лист начальника квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці полковника ОСОБА_45 від 01.07.2024 №573/162, Вороновицька селищна рада вирішила: скасувати рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради від 18.01.2012 «Про видачу ордерів на заселення службових та постійних квартир військовослужбовцям Вінницького гарнізону» (т. 2 а.с. 29, т. 3 а.с. 66).

З копії листа начальника квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці полковника ОСОБА_45 від 01.07.2024 №573/162 адресованого голові Вороновицької територіальної громади ОСОБА_46 , вбачається, що Міністерству оборони України на підставі рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради від 19.01.2006 №4 було видано свідоцтво на право власності № НОМЕР_3 від 30.01.2006 на 40-ка квартирний будинок по АДРЕСА_2 . Виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради було прийнято рішення №8 від 18.01.2012 «Про видачу ордерів на заселення службових та постійних квартир військовослужбовцям Вінницького гарнізону» та відповідно до вказаного рішення видані ордери військовослужбовцям Вінницького гарнізону на заселення службових та постійних квартир. Однак, рішеннями Вінницького районного суду Вінницької області від 11.02.2014 та апеляційного суду Вінницької області від 21.05.2014 по справі №2-1052/11, свідоцтво на право власності на 40-квартирний будинок по АДРЕСА_2 , видане МО України, було скасоване, натомість отримано свідоцтво про право власності іншими особами, у зв`язку з чим військовослужбовці втратили право на проживання у житлових приміщеннях, на які їх було видано ордери на заселення. Ухвалою ВССУ від 09.10.2014 рішення Вінницького районного суду Вінницької області та рішення апеляційного суду Вінницької області залишені без змін. З метою захисту законних прав та інтересів військовослужбовців, яким було видано ордери на заселення просить скасувати рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради №8 від 18.01.2012 та визнати видані ордери такими, що втратили чинність, що дасть законну підставу КЕВ м. Вінниці для видачі вказаним військовослужбовцям довідок про не забезпечення житлом в Вінницькому гарнізоні та отримання грошової компенсації за піднайом (найом) житла, відповідно до постанови КМ України від 26.06.2013 №450 «Про розмір і порядок виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, розвідувальних органів, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони та військовослужбовцям, відрядженим до Міністерства освіти і науки, Державного космічного агентства, за піднайом (найом) ними житлових приміщень» (т. 2 а.с. 30).

Відповідно до копії рішення 66 сесії VIII скликання Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області від 31.10.2024 №4995 «Про внесення змін до рішення 62 сесії 8 скликання Вороновицької селищної ради від 08.08.2024 №4830 «Про скасування рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради від 18.01.2012 №8 «Про видачу ордерів на заселення службових та постійних квартир військовослужбовцям Вінницького гарнізону», керуючись п. 15 ч. 1 ст. 26, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», заслухавши інформацію селищного голови Вороновицької селищної ради О.Ковінька «Про скасування рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради від 18.01.2012 №8 «Про видачу ордерів на заселення службових та постійних квартир військовослужбовцям Вінницького гарнізону», врахувавши перелік службових квартир, по яких необхідно внести зміни, наданим КЕВ м. Вінниці, лист від 16.10.2024 №573/2667, Вороновицька селищна рада вирішила: внести зміни до п. 1 рішення 66 сесії 8 скликання від 08.08.2024 №4830 «Про скасування рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради від 18.01.2012 №8 «Про видачу ордерів на заселення службових та постійних квартир військовослужбовцям Вінницького гарнізону» , шляхом викладення його в новій редакції, а саме: скасувати рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради від 18.01.2012 «Про видачу ордерів на заселення службових та постійних квартир військовослужбовцям Вінницького гарнізону» згідно переліку службових квартир, наданого квартирно-експлуатаційним відділом м. Вінниці, лист від 16.10.2024 №573/2667 (т. 2 а.с. 156, 218, т. 3 а.с. 71).

З копії листа начальника КЕВ м. Вінниці №573/2667 від 16.10.2024, адресованого голові Вороновицької ТГ Ковінько О.Г., яким надано перелік службових квартир, по яких необхідно внести зміни в рішення сесії Вороновицької селищної ради від 08.08.2024 №4830, вбачається, що у даному переліку відсутня інформація щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , квартира АДРЕСА_1 (т. 3 а.с. 70).

З копії рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30.12.2024 у справі №128/3054/20, вбачається, що позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_24 , ОСОБА_47 , ОСОБА_20 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Процепко А.О., приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Надольська О.А., про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, визнання правочинів недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення моральної шкоди задоволено частково. Витребувано від ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в рівних частках, а саме по 1/2 частці кожному. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено (т. 2 а.с. 157-160).

Зі змісту вказаного рішення Вінницького районного суду Вінницької області вбачається, що представник відповідачки ОСОБА_24 адвокат Карнаух А.П. у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні посилається на ті ж самі підстави для відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що й у позові у даній справі, зокрема на незаконність отримання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у власність спірної квартири, незаконність прийняття виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради оскаржуваних у даній справі рішень.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2025 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30.12.2024 залишено без змін (reyestr.court.gov.ua/Review/125773213).

Також згідно Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Верховного Суду від 02.07.2025 рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 грудня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2025 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння залишено без змін (reyestr.court.gov.ua/Review/128685679).

Оцінюючи вказані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає прийняті судом до уваги докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Правовідносини сторін у цій справі виникли з приводу рішень органу місцевого самоврядування на підставі яких відповідачу набули у власність нерухоме майно.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції чинній на час винесення оскаржуваних рішень) до відання виконавчих комітеті сільських, селищних, міських рад належать: власні (самоврядні) та делеговані повноваження. Зокрема, до делегованих повноважень належать повноваження щодо видачі ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій (п.п 8 п. б ст. 30 Закону).

Пунктом 7 частини першої статті 16 Житлового кодексу України (в редакції чинній на час винесення оскаржуваних рішень) виконавчі комітети селищних, сільських Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території відповідної Ради видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду (частина перша статті 58).

Згідно ч. 1 ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції чинній на час винесення оскаржуваного рішення селищної ради, приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житловий приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними квартири (будинки), в яких мешкають військовослужбовці, котрим встановлена пільга Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Окрім того, у рішенні Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано наступне: «На підставі зазначеного пункту перехідних положень Конституції України правомірним є поширення юрисдикції Конституційного Суду України з питань про відповідність Конституції України правових актів, прийнятих до набуття чинності Конституцією України, тільки на нормативні правові акти, враховуючи, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

Загальнотеоретичні концептуальні підходи щодо можливості скасування актів ненормативного характеру (актів індивідуальної дії разового застосування) суб`єктами їх прийняття визначені у Рішеннях Конституційного Суду України, зокрема, від 16.04.2009 №7-рп/2009 та від 13.05.1997 №1-зп, у яких наголошується таке: «…органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення…»; «ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання».

Таким чином, на час винесення виконкомом Вороновицької селищної ради оскаржуваних рішень, орган місцевого самоврядування мав відповідні повноваження щодо видачі ордерів на квартири у будинку по АДРЕСА_2 , в тому числі й відповідачу ОСОБА_2 , за клопотанням КЕВ міста Вінниці, а згодом і приймати рішення щодо приватизації на користь відповідачів спірної квартири АДРЕСА_3 в даному будинку. Окрім того, на час винесення оскаржуваних рішень виконкому Вороновицької селищної ради Вінницького району, будинок АДРЕСА_2 перебував у власності Міністерства оборони України на підставі свідоцтва про право власності від 30.01.2006, що видане виконкомом Вороновицької селищної ради. Також, суд зауважує, що хоча й ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 25.11.2011 було накладено арешт на спірний будинок, проте ухвалою суду від 21.12.2011 було скасовано арешт на 66/100 часок даного будинку. Доказів того, що спірна квартира АДРЕСА_1 знаходилася у 34/100 частка цього будинку, арешт щодо якої зберігся, позивачем суду не надано. Окрім того, оскаржувані рішення є актами індивідуальної дії та своєю реалізацією вичерпали свою дію.

Також, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини перша та друга статті 15 ЦК України).

За змістом частини першої статті 4, частини першої статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод або законних інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16).

Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц).

Звертаючись із цим позовом про визнання протиправними та скасування рішень виконавчого комітету Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області, визнання незаконним та скасування свідоцтва та державної реєстрації права власності відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , позивач зазначив, що вказаними актами, у тій їх частині, що стосуються спірної квартири та відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , порушується його право власності на спірну квартиру, яку він набув за договором міни від 29.08.2019.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Постанови Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.

Якщо позивач прагне набути або відновити втрачене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності (принцип реєстраційного підтвердження володіння, сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18, пункти 43, 89) та багатьох інших), то застосовуються загальні способи захисту прав, визначені ЦК України.

При цьому належними є такі способи захисту прав, застосування яких призводить до набуття позивачем володіння нерухомим майном, наприклад віндикаційний позов (стаття 387 ЦК України); позов про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України), зокрема позов про витребування нерухомої речі у продавця, який відмовився передати річ (частина друга статті 665, частина перша статті 620 ЦК України); позов про повернення нерухомої речі, переданої на виконання недійсного правочину, тобто нікчемного або визнаного судом недійсним оспорюваного правочину (абзац другий частини першої статті 216, частина перша, пункт 1 частини третьої статті 1212, частина перша статті 1213 ЦК України); позов про повернення нерухомої речі, переданої на виконання неукладеного правочину, чи в інших випадках набуття нерухомого майна без достатньої правової підстави або на підставі, яка згодом відпала (частина перша статті 1212, частина перша статті 1213 ЦК України). Зазначені способи захисту прав опосередковуються вимогами про витребування, повернення або стягнення нерухомого майна. Судове рішення про задоволення таких вимог є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем, але за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 88/5027/14-ц (провадження №14-256цс18)).

Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити.

Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (постанова від 9 листопада 2021 року справа №466/8649/16ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.01.2022 (справа №143/591/20) зазначає, що слід звернути увагу на те, що ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Розглядаючи справу, суд передусім зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Тобто, вирішуючи спір по суті, суд має встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, для захисту якого звернувся позивач, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої порушено провадження у справі, «належним» позивачем. При цьому відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії) від зобов`язаних осіб. Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення прав і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (див. правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18).

Отже, на позивача покладається обов`язок довести, яким чином порушується його право або законний інтерес, а суд лише після підтвердження таких доводів може надавати оцінку усім обставинам спірних відносин, оскільки відсутність порушених прав чи інтересів є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, суди мають надавати оцінку щодо можливості поновлення права/захисту інтересу в обраний позивачем спосіб.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Відсутність у позивача того права чи законного інтересу, про який він стверджує, є підставою для відмови у позові.

Як зазначалося вище, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30.12.2024 у справі №128/3054/20, витребувано від ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в рівних частках, а саме по 1/2 частці кожному (т. 2 а.с. 157-160). Дане рішення суду першої інстанції постановами Вінницького апеляційного суду від 12.03.2025 та Верховного Суду від 02.07.2025 залишено без змін та набуло законної сили.

Тобто, вказаним рішенням суду підтверджено законність набуття відповідачами Мостовими права власності на спірну квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Так, із пояснень представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Шеремет Г.А. в судовому засіданні вбачається, що на виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30.12.2024 відповідачам за актом державного виконавця від серпня 2025 року у виконання рішення суду повернуто спірну квартиру. Тобто, рішення суду виконано і учасниками справи в судовому засіданні даний факт не заперечувався.

У постанові ВП ВС від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, звертаючись до суду, позивач самостійно визначає в позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Своєю чергою, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника.

Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Обрання позивачем неналежного/неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155).

Таким чином, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, дотримуючись принципу стадійності захисту права, а також враховуючи рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30.12.2024, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним для захисту порушеного права в спірних правовідносинах, адже визнання протиправними та скасування рішень виконавчого комітету Вороновицької селищної ради, як і скасування свідоцтва про право власності і державної реєстрації права власності відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна, не призведе до очікуваного позивачем результату, за яким він звернувся до суду із даним позовом, відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо заяв відповідача ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Шеремет Г.А., представників третіх осіб Міністерства оборони України та КЕВ м. Вінниці про застосування строку позовної давності, суд доходить наступного висновку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц, від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц, від 7 липня 2020 року у справі №712/8916/17-ц, від 29 червня 2021 року у справі №904/3405/19, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 14 червня 2023 року у справі №755/13805/16-ц.

Отже, беручи до уваги, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, враховуючи сталу практику Верховного Суду із даного питання, в даному випадку вирішення питання строку позовної даності судом не вирішується.

Щодо заяви представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Шеремет Г.А. про стягнення з позивача понесених відповідачами витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Частина 1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 вказаної статті Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

За змістом ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в ч. 4 ст. 62 ЦПК України.

За положеннями п. 4. ст. 1, ч. 3, 5 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis § 268 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

Згідно постанови Верховного Суду від 23.12.2021 р. (справа №755/7943/20) належними та допустимими доказами, що підтверджують понесені витрати на правничу допомогу, є: ордер на надання правничої (правової) допомоги; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю; квитанції до прибуткового касового ордера. Квитанції до прибуткового касового ордера, надані заявником у розпорядження суду, є належним доказом понесення ним витрат на правничу допомогу. Перелік документів, які можуть бути подані для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, не є вичерпним. Питання оцінки достатності доказів, поданих у підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу чи тих, які будуть понесені, перебуває у межах дискреції суду.

Визначаючись із розподілом витрат на правничу допомогу, суд враховує, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скористався допомогою адвоката, про що свідчить ордер серії ВН №157482 від 20.05.2021 (т. 1 а.с. 148).

Відповідно до акту №1 виконаних робіт (наданих послуг) від 29.08.2025 у справі №128/2966/20, вартість виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом за домовленість з клієнтом ОСОБА_2 складає 15000,00 грн. (т. 3 а.с. 15).

Сплата цієї суми ОСОБА_2 адвокату Шеремет Г.А. підтверджується платіжною квитанцією до прибуткового касового ордера №1 від 06.02.2025 (т. 3 а.с. 16).

Відповідно до акту №2 виконаних робіт (наданих послуг) від 29.08.2025 у справі №128/2966/20, вартість виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом за домовленість з клієнтом ОСОБА_3 складає 15000,00 грн. (т. 3 а.с. 13).

Сплата цієї суми ОСОБА_3 адвокату Шеремет Г.А. підтверджується платіжною квитанцією до прибуткового касового ордера №2 від 06.02.2025 (т. 3 а.с. 14).

З огляду на надані представником відповідачів докази, а також те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд вважає, що існують підстави для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем.

Визначаючись з розподілом витрат на правничу допомогу та надаючи оцінку вищезазначеним доказам, суд зважає на предмет спору та значення його для сторін, обсяг наданих доказів, та, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також результат розгляду справи, суд вважає що підлягають стягненню з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 10000,00 грн. витрат на правничу допомогу. Саме такий розмір витрат, на переконання суду, є об`єктивним, співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою у ній.

Керуючись ст.ст. 1, 10, 12, 13, 76-82, 141, 158, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство оборони України, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці, про визнання протиправними та скасування рішень виконавчого комітету Вороновицької селищної ради, свідоцтва про право власності та державну реєстрацію права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , мешканець АДРЕСА_7 ;

Відповідач Вороновицька селищна рада, адреса: 23252, с-ще Вороновиця Вінницького району Вінницької області, вул. Козацький шлях, буд. 60, ;

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканець АДРЕСА_7 ;

Відповідачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканка мешканець АДРЕСА_7 ;

Третя особа - Міністерство оборони України, адреса: 03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6, ;

Третя особа - Квартирно-експлуатаційний відділ міста Вінниці, адреса: 21015, м. Вінниця, вул. Стрілецька, 87, ;

Третя особа ОСОБА_4 , мешканець АДРЕСА_8 ;

Третя особа ОСОБА_5 , мешканка АДРЕСА_8 ;

Третя особа ОСОБА_6 , мешканка АДРЕСА_8 ;

Третя особа ОСОБА_7 , мешканка АДРЕСА_8 ;

Третя особа ОСОБА_8 , мешканець АДРЕСА_9 ;

Третя особа ОСОБА_9 , мешканка АДРЕСА_9 ;

Третя особа ОСОБА_10 , мешканець АДРЕСА_9 ;

Третя особа ОСОБА_11 , мешканець АДРЕСА_9 ;

Третя особа ОСОБА_12 , мешканець АДРЕСА_10 ;

Третя особа ОСОБА_13 , мешканка АДРЕСА_10 ;

Третя особа ОСОБА_14 , мешканка АДРЕСА_10 ;

Третя особа ОСОБА_15 , мешканка АДРЕСА_10 .

Суддя Л.П. Шевчук