КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Марченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного некомерційного підприємства «Національна дитяча спеціалізована лікарня «Охматдит» МОЗ України» на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року, постановлену під головуванням судді Савицького О.А., у місті Києві, у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до його подання до Державного некомерційного підприємства «Національна дитяча спеціалізована лікарня «Охматдит» МОЗ України» про зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до його подання до ДНП «Національна дитяча спеціалізована лікарня «Охматдит» МОЗ України» про зобов`язання вчинити дії, у якій просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом:

заборони ДНП «Національна дитяча спеціалізована лікарня «Охматдит» МОЗ України» та будь-яким її співробітникам вчиняти будь-які дії, спрямовані на продовження та/або завершення процедури констатації смерті мозку пацієнтки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , включаючи проведення клінічних обстежень, тестів та складання акта про констатацію смерті мозку;

зобов`язання ДНП «Національна дитяча спеціалізована лікарня «Охматдит» МОЗ України» продовжувати в повному обсязі надання медичної допомоги та проведення всіх заходів з підтримання життєдіяльності пацієнтки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема, але не обмежуючись, штучну вентиляцію легень, медикаментозну підтримку гемодинаміки та інші необхідні за клінічними показаннями заходи, посилаючись на те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Заяву обґрунтовує тим, що у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії ДНП «Національна дитяча спеціалізована лікарня «Охматдит» МОЗ України» на лікуванні перебуває її малолітня донька, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 консиліумом лікарів відповідача було розпочато процедуру констатації смерті мозку останньої з подальшим припиненням заходів підтримання її життєдіяльності.

ОСОБА_1 вважає такі дії протиправними, тому має намір звернутися до суду із позовом до ДНП «Національна дитяча спеціалізована лікарня «Охматдит» МОЗ України» про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення дій.

Вважає, що існує зв`язок між заходами забезпечення позову та предметом позову, а запропоновані заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими вимогами, оскільки спрямовані на збереження життя дитини до моменту вирішення спору по суті.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до його подання до Державного некомерційного підприємства «Національна дитяча спеціалізована лікарня «Охматдит» МОЗ України» про зобов`язання вчинити дії - задоволено.

Заборонено Державному некомерційному підприємству «Національна дитяча спеціалізована лікарня «Охматдит» МОЗ України та будь-яким її співробітникам вчиняти будь-які дії, спрямовані на продовження та/або завершення процедури констатації смерті мозку пацієнтки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , включаючи проведення клінічних обстежень, тестів та складання акта про констатацію смерті мозку. Зобов`язано Державне некомерційне підприємство «Національна дитяча спеціалізована лікарня «Охматдит» МОЗ України» продовжувати в повному обсязі надання медичної допомоги та проведення всіх заходів з підтримання життєдіяльності пацієнтки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема, але не обмежуючись, штучну вентиляцію легень, медикаментозну підтримку гемодинаміки та інші необхідні за клінічними показаннями заходи.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням 16 жовтня 2025 року ДНП «НДСЛ «Охматдит» МОЗ України» подало апеляційну скаргу засобами електронного зв`язку через систему «Електронний суд» через Шевченківський районний суд міста Києва до Київського апеляційного суду. Також 16 жовтня 2025 року ДНП «НДСЛ «Охматдит» МОЗ України» подало апеляційну скаргу засобами електронного зв`язку безпосередньо до апеляційного суду. Вказані апеляційні скарги є ідентичними, а тому їх слід вважати однією апеляційною скаргою, поданою ДНП «НДСЛ «Охматдит» МОЗ України» на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року, відповідно до якої просить скасувати заходи забезпечення позову вжиті оскаржуваною ухвалою.

Доводи апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що констатація смерті мозку є виключно медичною компетенцією, що визначено «Порядком констатації та діагностичним критеріям смерті мозку людини» затвердженого Наказом МОЗ України від 09 листопада 2020 року № 2559.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції блокує визначення кінцевого юридичного статусу дитини ОСОБА_2 .

Наголошує, якщо пацієнт перебуває у стані смерті мозку, подальше штучне підтримання життя є порушенням медичних протоколів. Разом з тим, смерть мозку є незворотним станом, що юридично прирівнюється до смерті людини, а заборона констатації смерті не змінює біологічного стану пацієнта.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник ДНП «НДСЛ «Охматдит» МОЗ України» - Данілова О.Л. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі та просила її задовольнити з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

При цьому додатково повідомила, 25 жовтня 2025 року організм дитини ОСОБА_2 перестав реагувати на будь які дії спрямовані на підтримку та почалася стадія розкладання внутрішніх органів, тому працівниками ДНП «НДСЛ «Охматдит» МОЗ України» вимушені були відключити останню від системи зовнішнього підтримання організму щоб не створювати не безпеку для інших пацієнтів вказаної медичної палати.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив її залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін, оскільки доводи, на які посилається апелянт не спростовують обставин, встановлених судом та викладених у оскаржуваному судовому рішенні. Вважає, що ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, задовольняючи подану ОСОБА_1 заяву про забезпечення позову суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Однак, погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.

При оцінці зазначеної співмірності, слід ураховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказала, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.»

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.

При визначенні відповідності виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звертається із заявою про забезпечення позову, позовним вимогам, суд повинен також врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, дійсність та необхідність вжиття таких заходів та дотримання при цьому загальних норм поведінки, а також можливість їх виконання суб`єктом на якого такі обов`язки, та враховувати чи не призведіть вжиті судом заходи до незворотних наслідків.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції, оскільки заборона констатації смерті мозку є фактичним втручанням у процес надання медичної допомоги та встановлення медичних фактів, що виходить за межі компетенції суджу та допустимих заходів забезпечення позову.

Згідно ч.ч. 1-5 ст. 52 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» 19 листопада 1992 року № 2801-XII (зі змінами) медичні працівники зобов`язані надавати медичну допомогу у повному обсязі пацієнту, який знаходиться в невідкладному стані. Активні заходи щодо підтримання життя пацієнта припиняються у разі, якщо стан людини визначається як незворотна смерть.

Моментом незворотної смерті людини є момент смерті її головного мозку або її біологічна смерть (ч. 2).

Смерть мозку визначається при повному і незворотному припиненні всіх його функцій, що реєструється при працюючому серці і штучній вентиляції легень. Констатація смерті мозку людини здійснюється консиліумом лікарів у закладі охорони здоров`я, в якому знаходиться пацієнт, на підставі діагностичних критеріїв смерті мозку людини. За фактом констатації смерті мозку людини консиліум лікарів складає акт, який підписується всіма членами консиліуму та долучається до медичної документації пацієнта. До складу консиліуму лікарів не можуть бути включені лікарі, які беруть участь у вилученні анатомічних матеріалів та їх трансплантації (ч. 3).

Біологічна смерть людини встановлюється медичним працівником на підставі діагностичних критеріїв біологічної смерті людини (незворотне припинення кровообігу та дихальних функцій, поява ранніх та/або пізніх трупних змін) з внесенням відповідних відомостей до медичної документації пацієнта (ч.4).

У разі встановлення біологічної смерті людини констатація смерті мозку людини не проводиться (ч. 5).

Згідно пункту 2 Порядку припинення активних заходів щодо підтримання життя пацієнта, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 09 листопада 2020 року №2559 (далі - Порядок), до активних заходів щодо підтримання життя пацієнта належать штучна вентиляція легень (далі - ШВЛ), вазопресорна підтримка гемодинаміки, екстракорпоральна мембранна оксигенація, ентеральне та парентеральне харчування тощо.

Пунктом 3 Порядку визначено, що активні заходи щодо підтримання життєдіяльності пацієнта припиняються у випадку підтвердження незворотної смерті - констатації смерті мозку пацієнта консиліумом лікарів, за винятком випадків, коли померла людина розглядається як потенційний донор.

Відповідно до вищевказаного Порядку констатації смерті мозку відбувається в два етапи (дослідеження).

При проведенні першого дослідження встановлення медичного факту медичні працівники діючи в межах чинного законодавства з дотриманням медичних протоколів, стандартів, підтверджується записами в медичній картці пацієнта та медичною документацією відповідно до вимог законодавства України.

07 жовтня 2025 року було проведено перший етап встановлення медичного факту, а саме висновку консиліуму щодо клінічних передумов для початку протоколу та відповідно прийнято рішення консиліум, яким провести процедуру констатації смерті головного мозку. (а.с. 8)

Аналіз порядку констатації смерті мозку в Україні, згідно з наказом МОЗ, включає комплексне клінічне обстеження, що доводить незворотне припинення функцій головного мозку при працюючому серці та ШВЛ, а також додаткові інструментальні дослідження (якщо клінічні тести не дають 100% впевненості), залучення спеціалізованого консиліуму лікарів, які не беруть участі в трансплантації, та проведення тесту апное для виключення реакції дихання на CO2. Це багатоетапна процедура, спрямована на точне визначення незворотності всіх функцій головного мозку, а не лише окремих його частин.

Таким чином, оскільки констатації смерті мозку - це виключна медична категорія та покладається на компетенцію консиліуму лікарів, ґрунтується на об`єктивних медичних критеріях, а смерть мозку є незворотнім станом, що юридично прирівнюється до смерті людини, а тому заборона констатації смерті не змінює біологічного стану пацієнта, а лише штучно продовжує юридичний статус, що створює правову невизначеність.

Отже, після констатації незворотної смерті людини через смерть її головного мозку подальше вжиття активних заходів щодо підтримання життя пацієнта не змінює момент смерті.

Вищевказані обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, забезпечуючи позов шляхом заборони відповідачу та будь-яким її співробітникам вчиняти будь-які дії, спрямовані на продовження та/або завершення процедури констатації смерті мозку пацієнтки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , включаючи проведення клінічних обстежень, тестів та складання акта про констатацію смерті мозку, а також зобов`язуючи відповідача продовжувати в повному обсязі надання медичної допомоги та проведення всіх заходів з підтримання життєдіяльності пацієнтки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема, але не обмежуючись, штучну вентиляцію легень, медикаментозну підтримку гемодинаміки та інші необхідні за клінічними показаннями заходи, вийшов за межі своїх дискреційних повноважень.

Наявність самого по собі позову в жодному разі на думку колегії суддів не є достатньою та необхідною підставою для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки суд в межах своєї компетенції не мав права втручатись у встановлення діагнозу та у порядок констатації смерті мозку.

Крім того, заборонивши діагностичну процедуру, вийшов за межі свої компетенції шляхом втручання в медичний факт, який відбувся шляхом надання висновку консиліуму лікарів.

Разом із тим колегія суддів перевіряючи доводи апеляційної скарги та висновок суду першої інстанції щодо права суду порівнювати юридичних факт дотримання медичними працівниками (консиліумом лікарів) юридичною процедури визначеної визначено «Порядком констатації та діагностичним критеріям смерті мозку людини» затвердженого Наказом МОЗ України від 09 листопада 2020 року №2559 суд неправі ухвалювати рішення, які є дискреційними повноваженнями консиліуму лікарів, що визначено самим порядком, та покладати на медичний заклад обов`язок вчиняти дії, які за медичними факторами не будуть необхідними, можливими та достатніми для збереження життя людини (в даній справі дитини).

З урахуванням вищевикладеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 рокупостановлена з порушенням норм процесуального законодавства та підлягає скасуванню.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки викладені в ухвалі суду першої інстанції, тому оскаржуване судове рішення не можна визнати законним та обґрунтованим в розумінні ст. 263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного судового рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. 149, 150, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну Державного некомерційного підприємства «Національна дитяча спеціалізована лікарня «Охматдит» МОЗ України» задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до його подання до Державного некомерційного підприємства «Національна дитяча спеціалізована лікарня «Охматдит» МОЗ України» про зобов`язання вчинити дії.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний тест постанови складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв