печерський районний суд міста києва
Справа № 376/1062/24-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Вовк С. В.,

при секретарі судового засідання - Ємець Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін в судове засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм», за участі третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» про захист прав споживачів шляхом визнання положень договорів недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

До Сквирського районного суду Київської області надійшов позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм», за результатом розгляду якого позивач просить суд визнати недійсними в цілому п. 1.3, п. 2.4., п. 4.3. Договору про надання фінансового кредиту № 01890-09/2022 від 03.09.2022 та Договору про надання фінансового кредиту № 01771-09/2022 від 03.09.2022, укладених між позивачем та відповідачем.

В обґрунтування позову зазначає, що 03.09.2022 між позивачем та відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТРУМ» укладено Договір про надання фінансового кредиту № 01890-09/2022. У відповідності до умов Договору відповідачем надається кредит у розмірі 12 300 грн., строком кредитування - 30 календарних днів (до 02.10.2022). Також між позивачем та відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТРУМ» укладено Договір про надання фінансового кредиту № 01771-09/2022. У відповідності до умов Договору відповідачем надається кредит в розмірі 11 000 грн., строком кредитування - 125 календарних днів (до 16.09.2022), процентною ставкою - 3% у день. Отже, позивач вважає, що в умови п. 1.3 Договору № 01771-09/2022 та Договору № 01890-09/2022 є таким, що суперечать змісту ст. 1048 ЦК України, пункту 6-1 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», а нараховані на підставі вказаних умов проценти є незаконними. Включення п. 2.3., п. 4.3. в договори призвело до покладення на позивача як позичальника обов`язків, які не відповідають жодному праву відповідача. Вказане, у свою чергу, призвело до порушення принципу рівності сторін договору (п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 17 квітня 2024 року вказану позовну заяву передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою судді від 03.07.2024 року за поданою позовною заявою відкрито провадження та вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач про відкриття провадження у справі повідомлявся належним чином та у строк, встановлений ухвалою від 03.07.2024 року, відзиву до суду не направив.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 03.09.2022 між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТРУМ» укладено Договір про надання фінансового кредиту № 01890-09/2022 (далі - Договір № 01890-09/2022).

У відповідності до умов Договору відповідачем надається кредит у розмірі 12 300 грн., строком кредитування - 30 календарних днів (до 02.10.2022), процентною ставкою - 2,5% у день. Загальна вартість кредиту на день закінчення строку кредитування (02.10.2022) становить 21 525 грн. (12 300 грн. - тіло кредиту, 9 225 грн. - проценти за користування кредитом).

Крім того, відповідно до п. 2.3. у разі якщо Клієнт не сплатив кредит у строк передбачений в п. 1.2. цього Договору, нарахування процентів здійснюється на загальних умовах за стандартною процентною ставкою (2,5% на добу) з першого дня користування кредитними коштами, при цьому Клієнт погоджується,що такий перерахунок процентів за користування кредитом не є односторонньою зміною умов договору.

Крім того, 03.09.2022 між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТРУМ» укладено Договір про надання фінансового кредиту № 01771-09/2022 (далі - Договір № 01771-09/2022). У відповідності до умов Договору відповідачем надається кредит в розмірі 11 000 грн., строком кредитування - 15 календарних днів (до 16.09.2022), процентною ставкою - 3 % в день. Загальна вартість кредиту на день закінчення строку кредитування (17.04.2023) становить 15 125 грн. (11 000 грн. - тіло кредиту, 4 125 грн. - проценти за користування кредитом).

Крім того, відповідно до п. 2.3. у разі якщо Клієнт не сплатив кредит у строк передбачений в п. 1.2. цього Договору, нарахування процентів здійснюється на загальних умовах за стандартною процентною ставкою (2,5% на добу) з першого дня користування кредитними коштами, при цьому Клієнт погоджується,що такий перерахунок процентів за користування кредитом не є односторонньою зміною умов договору.

Позивач визнає факт укладення Договору № 01771-09/2022 та Договору № 01890-09/2022 та не заперечує факту отримання ним грошових коштів за цими договорами.

При цьому позивач вважає пункти п. 2.3., п. 4.3. Договору № 01771-09/2022 та Договору № 01890-09/2022 несправедливими та такими, що підлягають визнанню недійсними, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України крім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України ).

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтями 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства. Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для визнання недійсними в цілому п. 1.3, п. 2.4., п. 4.3. Договору про надання фінансового кредиту № 01890-09/2022 від 03.09.2023 та Договору про надання фінансового кредиту № 01771-09/2022 від 03.09.2023, укладених між ОСОБА_1 та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТРУМ», оскільки останній вчинено з підстав повного виконання сторонами умов договору з дотриманням основних засад вчинення правочинів та у відповідності до вимог діючого законодавства України. Обставини обґрунтування наявного між сторонами спору щодо укладення, умов та наслідків виконання договорів кредиту, що складають зміст позову, не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами; позивачем не доведено факт застосування відповідачем нечесної підприємницької практики під час укладення оспорюваних правочинів, та позивачем не доведено факту неправильного сприйняття ним фактичних обставин щодо умов укладення оспорюваних правочинів, тому визнання пунктів договорів недійсними, умови якого виконано відповідачем відповідно до змісту умов договорів, є безпідставним.

Крім того, встановивши, що відповідач у письмовій формі надав позичальнику в повному обсязі всю необхідну інформацію, спірні Договори містять усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії Договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов Договору, тощо, позивач шляхом підписання оспорюваних кредитних договорів засвідчив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-83, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм», за участі третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» про захист прав споживачів шляхом визнання положень договорів недійсни - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Вовк