КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Ключника А.С. у м. Київ 10 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2025 року позовну заяву було залишено без руху та встановлено строк у п`ять днів з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2025 року та направити справу для для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що звернувся до суду з позовом про визнання права власності на частину квартири, разом з якою подав клопотання про звільнення його від сплати судового збору через фінансовий стан.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2025 року позовну заяву було залишено без руху і надано строк для усунення недоліків, а саме сплати судового збору за вимогу майнового характеру у розмірі 12813,29 грн. Суд відхилив клопотання про звільнення від сплати судового збору, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність обставин, якими обґрунтоване таке клопотання.

На усунення недоліків ним подано заяву, в якій обґрунтовано доводи щодо звільнення позивача від сплати судового збору.

Так, позивач ОСОБА_1 отримує офіційний дохід лише у вигляді соціальної допомоги по догляду за дружиною інвалідом, що підтверджується долученими до клопотання доказами: копією довідки № 647 від 08 квітня 2025 року про розмір допомоги 2120 грн., копією індивідуальної програми та довідки МСЕК, копією свідоцтва про шлюб, копією довідки про отримання допомоги.

Оскільки отримання соціальної допомоги по догляду за дружиною унеможливлює згідно законодавства працевлаштування, оскільки догляд здійснюється за особою з інвалідністю цілодобово, ОСОБА_1 не отримує будь-яких видів іншого доходу, що підтверджується відомостями з Державної податкової служби про доходи ОСОБА_1 за попередній календарний рік.

Так, за попередній календарний рік 2024 року розмір доходу позивача, який отримує лише соціальну допомогу в розмірі 2120 грн. на місяць, становить 6360 грн., а 5 % від річного доходу становить 318 грн., тому розмір судового збору 12813,29 грн. становить понад 99 % від річного доходу позивача, тобто перевищує 5 % річного доходу і відповідно є надмірним тягарем, є непідйомною сумою для нього, як для особи, яка доглядає за особою з інвалідністю.

Оскільки фінансовий стан позивача не надає можливості сплатити судовий збір за подачу позовної вимоги майнового характеру, оскільки розмір судового збору перевищує 5 % розміру річного доходу як позивача - фізичної особи за попередній календарний рік, враховуючи майновий стан сторони, просили звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання майнової позовної вимоги у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири.

10 листопада 2025 року, вважаючи недоліки не усунутими та повертаючи позовну заяву, суд зазначив, що у строк, визначений ухвалою, недоліки усунуті не були.

Вважав такі доводи хибними, посилаючись на ч. 1 - 3 ст. 175 ЦПК України, ч. 1, 3 ст. 136 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір», рішення ЄСПЛ у справах «Княт проти Польщі» від 26 липня 2005 року, «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» від 26 липня 2005 року,згідно яких, оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища.

Отже, скрутний майновий стан, на підтвердження якого заявником надані відповідні документи, може бути підставою для задоволення судом клопотання про звільнення його від сплати судового збору, зменшення розміру судового збору, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору. До такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 09 вересня 2021 року в справі № 528/1285/17.

Посилався на п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення ЄСПЛ у справах Bellet v. France, Белеш та інші проти Чеської Республіки, вказував, що надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції право на доступ до суду.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на частину квартири, посилаючись на те, що 11 травня 2000 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 продали спільну квартиру АДРЕСА_2 та за виручені від продажу спільної квартири кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали 19 травня 2000 року квартиру АДРЕСА_1 .

Купівлю квартири здійснювали за спільні кошти, виручені від продажу попередньої квартири в рівних частках, але оформлення придбаної квартири вирішили здійснити на ім`я одного з братів, ОСОБА_3 .

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вирішили продати квартиру та розподілити грошові кошти порівну між собою, але здійснити продаж не змогли, оскільки в період купівлі спільної квартири ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

Вказував, що дана квартири є особистою приватною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , але ОСОБА_4 своєї письмової згоди на відчуження не надає, на письмову вимогу відповідача відповіді не надала та до нотаріуса не звернулась.

У даній квартирі зареєстровані та постійно проживають ОСОБА_1 зі своєю сім`єю та ОСОБА_3 зі своєю сім`єю.

Вказував, що у 2000 році законодавство не вимагало зазначення в договорі купівлі-продажу ні інформації про набуття в особисту чи спільну власність, ні згоди іншого з подружжя на купівлю, і ця інформація в договорі відсутня.

Отже, на даний час ОСОБА_1 не може реалізувати своє право на відчуження майна, оскільки право власності за ним не зареєстроване та не визнається відповідачем ОСОБА_4 , ні на визнання за ним права власності на частину квартири обох відповідачів, а дана квартира є єдиним житлом позивача.

Вказував, що дійти згоди щодо визнання за позивачем права власності на частину квартири, яка була придбана за його особисті кошти, в позасудовому порядку неможливо, що і змушує його звернутися до суду з даним позовом.

На підставі вищевикладеного просив визнати за ним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Додатками до позовної заяви зазначені копії паспорту, ідентифікаційний код ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , копія актового запису про розірвання шлюбу ОСОБА_3 , копія вимоги від 17 жовтня 2024 року, копія зворотного повідомлення про отримання вимоги ОСОБА_4 , копія опису, копії договорів купівлі-продажу квартири від 19 травня 2000 року та від 11 травня 2000 року, копія довіреності від 18 березня 2006 року, довідка про оціночну вартість квартири, клопотання про звільнення від сплати судового збору з додатками.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надавши позивачу строк у п`ять днів з дня отримання ним копії ухвали, для усунення зазначених недоліків.

Залишаючи позов ОСОБА_1 без руху, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ціна позову у даній справі 1 281 369,35 грн., отже, сума судового збору становить 12 813,29 грн. У додатках доданих до позовної заяви відсутня квитанція про сплату судового збору.

Тобто позивачу слід сплатити судовий збір за вимогу майнового характеру у розмірі 12 813,29 грн. Сума судового збору підлягає сплаті за реквізитами для сплати судового збору, які розміщені на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет https://sv.ki.court.gov.ua/sud2608/.

Посилання позивача на обставини, зазначені в клопотанні про звільнення від сплати судового збору, суд відхиляє, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність обставин, якими обґрунтоване таке клопотання.

Копію ухвали від 29 жовтня 2025 року було надіслано представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 29 жовтня 2025 року та доставлено до електронного кабінету о 20:26:07 (а. с. 9).

07 листопада 2025 року позивачем ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подано до суду заяву про усунення недоліків.

Позивач пояснював, що отримує офіційний дохід лише у вигляді офіційної допомоги по догляду за дружиною з інвалідністю, що підтверджується долученими до клопотання доказами - копією довідки № 647 від 08 квітня 2025 року про розмір допомоги 2120 грн., копією індивідуальної програми та довідки МСЕК, копією свідоцтва про шлюб, копією довідки про отримання допомоги.

Вказував, що оскільки отримання соціальної допомоги по догляду за дружиною унеможливлює згідно законодавства працевлаштування, оскільки догляд здійснюється за особою з інвалідністю цілодобово, ОСОБА_1 не отримує будь-яких видів іншого доходу, що підтверджується відомостями з Державної податкової служби про доходи ОСОБА_1 за попередній календарний рік.

Так, за попередній календарний 2024 рік розмір доходу позивача, який отримує лише соціальну допомогу в розмірі 2120 грн. на місяць, становить 6360 грн., а 5 % від річного доходу становить 318 грн., тому розмір судового збору 12813,29 грн. становить понад 99 % від річного доходу позивача, тобто перевищує 5 % річного доходу і відповідно є надмірним тягарем, є непідйомною сумою для нього, як того, хто доглядає за особою з інвалідністю.

Так як фінансовий стан позивача не надає можливості сплатити судовий збір за подачу позовної вимоги майнового характеру, оскільки розмір судового збору перевищує 5 % розміру річного доходу як позивача - фізичної особи за попередній календарний рік, враховуючи майновий стан, просив в порядку усунення недоліків звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання майнової позовної вимоги у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири.

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву позивачу ухвалою від 10 листопада 2025 року, суд першої інстанції керувався ст. 185 ЦПК України та виходив із того, що 07 листопада 2025 року представник позивача ОСОБА_2 подала заяву про усунення недоліків, проте, вказані недоліки в ухвалі суду від 29 жовтня 2025 року усунені не були.

Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, виходячи з наступного.

Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Європейський суд з прав людини зауважував, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року);

згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету (KREUZ v. POLAND, № 28249/95, § 59, ЄСПЛ, від 19 червня 2001 року, пункт 54);

внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110-111, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року);

процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно з частиною четвертою статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Згідно з частиною третьою статті 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

У разі подання заявником клопотання про звільнення від сплати судового збору суд повинен надати йому оцінку з урахуванням поданих заявником доказів на його обґрунтування та вирішити його шляхом задоволення / відмови із наведенням відповідних підстав.

Умови, за яких суд може, зокрема, звільнити від сплати судового збору або відстрочити його сплату, та перелік суб`єктів, до яких таке звільнення (відстрочення) застосовується, обумовлені статтею 8 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом; судовий збір включається до складу судових витрат; платники судового збору - це громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення.

Таким чином, судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Суд також керується тим, що саме на заявника покладається обов`язок щодо доведення фактів відповідно до його прохання про звільнення (відстрочення) від сплати судового збору; обов`язок сплатити судові збори, встановлений відповідно до закону, має законну мету, а тому, за загальним правилом, не визнається судом непропорційним чи накладеним свавільно; застосовані згідно із законом процесуальні обмеження у формі обов`язку сплатити судовий збір, за загальним правилом, не зменшують для заявника можливості доступу до суду та не ускладнюють йому цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права.

Суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати (частини перша, третя статті 136 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті (частина друга статті 8 Закону України «Про судовий збір»).

У рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2025 року № 2-р(ІІ)/2025 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4, частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» вказано, що «Конституційний Суд України виходить із того, що згідно з приписами Основного Закону України, юридичними позиціями Конституційного Суду України, що є співвідносними з приписами Конвенції та практикою Європейського суду з прав людини, право на судовий захист, зокрема в аспекті доступу до суду касаційної інстанції, не є абсолютним. Сплата судового збору як одна з умов доступу до суду не суперечить суті права на судовий захист, гарантованого частиною першою статті 55 Основного Закону України. Приписами закону може бути встановлений обов`язок зі сплати судового збору. Водночас ці приписи закону мають бути чіткими та зрозумілими за змістом, мати правомірну мету та відповідати вимозі домірності. Важливим складником принципу верховенства права (правовладдя) є принцип домірності, додержання якого вимагає, зокрема, встановлення справедливого балансу між публічним та приватним інтересами. У державі, керованій правовладдям, реалізація права на доступ до суду має залежати насамперед від суті спору та інших значущих обставин, що пов`язані з питаннями права у справі, й не має залежати першочергово або винятково від фінансових можливостей сторони юридичного спору».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 638/20304/21 (провадження № 61-2139св24) вказано, що «за подання до суду апеляційної скарги на судове рішення заявник повинен сплатити судовий збір. Проте суд за клопотанням такого заявника може зменшити йому розмір належного до сплати судового збору або звільнити його від сплати такого збору в разі, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу цього скаржника. Вичерпного і чіткого переліку документів про майновий стан (дохід) особи закон не містить, тому суд має встановити можливість сплатити судовий збір на підставі поданих заявником доказів за своїм внутрішнім переконанням. Підстави для відмови суду у подібних клопотаннях (заявах) мають бути достатньо аргументовані. Аналіз матеріалів справи, яка переглядається, свідчить про те, що на виконання ухвали Харківського апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху з підстав несплати судового збору ОСОБА_3 у встановлений судом строк звернувся до апеляційного суду із заявою про усунення недоліків апеляційної скарги, в якій просив звільнити його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, посилаючись на своє скрутне матеріальне становище. До цієї заяви ОСОБА_3 додав відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 29 листопада 2023 року з 1 по 4 квартал 2022 року та відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 29 листопада 2023 року з 1 по 3 квартал 2023 року. Зокрема вказував на те, що розмір судового збору за подання апеляційної скарги перевищує визначені 5 відсотків розміру його річного доходу за попередній календарний рік. Із наданих заявником відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору убачається, що за період з 1 по 4 квартал 2022 року сукупний дохід ОСОБА_3 складає 25 795,00 грн, а за період з 1 по 3 квартал 2023 року - 15 400,00 грн. Вказане свідчить, що розмір судового збору (142 967,26 грн) дійсно перевищує 5 % річного доходу заявника. При цьому слід ураховувати, що згідно підпункту 2 пункту 1 Розділу V Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 29 вересня 2017 року № 822 (далі - Положення № 822), до державного реєстру включаються, зокрема, дані про фізичних осіб, а саме: джерела отримання доходів, об`єкти оподаткування, сума нарахованого та/або виплаченого доходу. Інформація про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору накопичується у Державному реєстрі відповідно до поданих податковими агентами податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску згідно зі статтею 51 глави 2, підпунктом 70.16.1 пункту 70.16 статті 70 глави 6 розділу II Податкового кодексу України (пункт 4 Розділу V Положення № 822). Таким чином, вказаний Державний реєстр містить, зокрема, дані про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь фізичних осіб. Постановляючи ухвалу від 25 січня 2024 року про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги заявнику, Харківський апеляційний суд вказаного до уваги не прийняв, як і не дав належної оцінки тому, що, з огляду на розмір отриманих ОСОБА_3 доходів, необхідність сплати заявником судового збору у розмірі 142 967,26 грн. (тобто у розмірі, що більш ніж у 21 раз перевищує розмір мінімальної заробітної плати) суттєво ускладнює його доступ до суду. Крім того, визнаючи неподаною та повертаючи апеляційну скаргу заявнику, суд апеляційної інстанції повторно подане ОСОБА_3 клопотання про звільнення від сплати судового збору по суті не вирішив. За таких обставин, висновок апеляційного суду про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги заявнику є передчасним».

Аналіз матеріалів даної справи свідчить, що у поданій заяві про усунення недоліків, в якій позивач повторно просив звільнити його від сплати судового збору, від 07 листопада 2025 року представник позивача посилалася на долучені до клопотання докази - копією довідки № 647 від 08 квітня 2025 року про розмір допомоги 2120 грн., копією індивідуальної програми та довідки МСЕК, копією свідоцтва про шлюб, копією довідки про отримання допомоги, на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_1 отримує офіційний дохід лише у вигляді офіційної допомоги по догляду за дружиною з інвалідністю, і за попередній календарний 2024 рік розмір доходу позивача, який отримує лише соціальну допомогу в розмірі 2120 грн. на місяць, становить 6360 грн., а 5 % від річного доходу становить 318 грн., тому розмір судового збору 12813,29 грн. становить понад 99 % від річного доходу позивача, тобто перевищує 5 % річного доходу і відповідно є надмірним тягарем, є непідйомною сумою для нього, як того, хто доглядає за особою з інвалідністю.

Суд першої інстанції не проаналізував додані представником позивача до клопотань про звільнення від сплати судового збору докази у їх сукупності, належним чином не мотивував підстав відхилення доводу ОСОБА_1 про те, що розмір судового збору за подання позовної заяви перевищує 5 відсотків розміру його річного доходу, а вимога про сплату судового збору в сумі 12813,29 грн. є надмірним тягарем для нього, а також фактично не вирішив як заявленого у позовній заяві, так і поданого в порядку усунення недоліків позовної заяви клопотання про звільнення від сплати судового збору, оскільки як в мотивувальній, так і у резолютивній частині ухвали висновки суду з даного приводу відсутні.

За таких обставин суд першої інстанції зробив передчасний висновок про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу не може вважатися законною і обґрунтованою, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.