Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/1375/25
Провадження № 2/382/730/25
РІШЕННЯ

Іменем України

17 грудня 2025 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кисіль О.А.

за участю секретаря Чепіль А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції Київської області справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Укрзалізниця про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 в особі представника позивача адвоката Гончаренко Олексія Олександровича звернулася до Яготинського районного суду Київської області із позовом до Акціонерного товариства Укрзалізниця про стягнення матеріальної та моральної шкоди, відповідно до вимог якого просить стягнути з АТ "Укрзалізниця" матеріальну шкоду в розмірі 19440 гривень, моральну шкоду в розмірі 500000 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 25000 грн.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 30.10.2024 близько 15 год. поблизу залізничної станції «Яготин» в м. Яготин, Бориспільського району, Київської області під час руху по залізничним коліям, тепловоз ЧМЕЗ № 4698 здійснив наїзд на чоловіка позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що призвело до його загибелі.

Факт родинних відносин між позивачем ОСОБА_1 та її загиблим чоловіком ОСОБА_3 підтверджується відміткою у паспорті ОСОБА_1 про її шлюб із ОСОБА_3 , свідоцтвом про їх шлюб та свідоцтвом про народження ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_4 ).

Вказаний тепловоз перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Дарниця» регіональної філії «Пі в денно-Західна залізниця» AT «Укрзалізниця».

За даним фактом, тобто порушення працівником залізничного транспорту правил безпеки руху та експлуатації транспорту, що спричинило загибель людини, СВ Бориспільського РУН ГУ НП в Київській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002150 від 31.10.2024, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 317 від 31.10.2024, смерть ОСОБА_3 настала від крововтрати, шоку, множинних переломів кісток скелету з ушкодженнями внутрішніх органів. Пішохід травмований при зіткненні з поїздом.

Витрати на ритуальні послуги і товари, пов`язані з похованням чоловіка позивача складають 19 440 грн., що підтверджується накладною СКП ЯМР «Ритуал» № 1895 від 31.10.2024.

Загибель чоловіка позивача стала найбільшим ударом у її житті, який змінив усе до невпізнаваності. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були близькі не лише як подружжя, а й як найкращі друзі, партнери й підтримка одне для одного. Смерть ОСОБА_3 позбавила позивача тієї частини життя, яка була джерелом щоденного щастя, спокою та натхнення.

Кожен день після трагічної загибелі свого чоловіка сповнений болю, який важко описати словами. Позивач постійно відчуває пустоту, яку ніщо не може заповнити. Спогади про спільні моменти лише посилюють це відчуття, викликаючи нестерпну тугу.

Втрата чоловіка негативно вплинула на фізичне та психічне здоров`я позивача. Вона страждає від безсоння, постійного стресу та глибокої депресії.

Окрім емоційних переживань, позивач відчуває постійну провину за те, що не змогла захистити свого чоловіка чи попередити трагедію. Це почуття тисне на неї, створюючи відчуття безпорадності та розпачу.

Смерть ОСОБА_3 залишила позивача без людини, яка була її опорою. Його смерть не тільки зруйнувала життєві плани позивача, а й залишила її наодинці зі своїм горем.

Ця трагедія завдала позивачу непоправної моральної шкоди, позбавивши можливості жити повноцінним життям, яке вони разом із загиблим чоловіком створювали разом.

Враховуючи вищезазначене, розмір моральної шкоди завданий позивачу ОСОБА_1 внаслідок загибелі її чоловіка ОСОБА_3 має бути оцінений не менше ніж 500 000 грн., які необхідно стягнути з відповідача.

Ця трагедія завдала позивачу непоправної моральної шкоди, позбавивши можливості жити повноцінним життям, яке вони разом із загиблим чоловіком створювали разом.

Враховуючи вищезазначене, розмір моральної шкоди завданий позивачу ОСОБА_1 внаслідок загибелі її чоловіка ОСОБА_3 має бути оцінений не менше ніж 500 000 грн., які необхідно стягнути з відповідача.

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 08.07.2025 відкрито загальне позовне провадження з викликом сторін, визначено строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді та заперечень.

15.07.2025 року через підсистему "Електронний суд " надійшов відзив від представника відповідача адвоката Муравського Олександра Володимировича, з котрого вбачається, що в обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 30.10.2024 поблизу залізничної станції «Яготин» в м. Яготин, Бориспільського району, Київської області під час руху по залізничним коліям, тепловоз ЧМЕЗ № 4698 здійснив наїзд на чоловіка позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що призвело до його загибелі.

З пояснень локомотивної бригади, а саме: машиніста ОСОБА_5 вбачається, що при під`їзді до пішохідного настилу в кінці зупиночної платформи із-за рухомого складу, який стояв по суміжній колії № 3, на відстані 30-50 м несподівано вийшла людина на колію № 1. Відразу було застосовано екстрене гальмування з подачею піску під колісні пари тепловозу та подача сигналів великої та малої гучності для уникнення наїзду на людину, але через малу відстань уникнути наїзду не вдалося. ОСОБА_5 зупинився по 1 головній колії станції Яготин о 15 год 11 хв про що відразу доповів черговій по станції Яготин Кравченко К.В., яка одразу повідомила працівників швидкої медичної допомоги та працівників поліції, ДНЦ Постоєнко, ДНЦО-1 Ревуцького, ДС Яготин Чепіль.

Як вбачається з Акту службового розслідування аварії (п.12), складеного 04.11.2024, випадок смертельного травмування громадянина ОСОБА_3 стався внаслідок порушення потерпілим п. 2.2, 2.3, 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 24.03.1998 за № 193/2633 (далі Правила).

Згідно з п. 2.2 Правил перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо).

При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовному зв`язку.

Пунктом 2.3 Правил передбачено, що при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід.

Згідно з п.п. 2.5, 2.6 Правил ходити при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід.

Переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м.

Частиною першою, пунктом 2 статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Дійсно Позивачу було заподіяно моральну шкоду у зв`язку зі смертю її чоловіка, оскільки загибель близького родича, поза розумним сумнівом, викликає душевні страждання.

Однак чи Відповідач повинен нести тягар відшкодування такої шкоди? Частинами третьою - п`ятою статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначено в абз. 3 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Обставини, на які покликаються позивач, є загальними абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, що мають відношення до справи.

Тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факту завдання моральних страждань та душевних переживань, наявність втрат немайнового та майнового характеру, що настали у зв`язку з неправомірними діями чи бездіяльністю Відповідача.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року з відповідними змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із вказаної норми статті 81 ЦПК України, зокрема, вбачається, що обов`язок доведення полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, які орієнтовані на те, щоб скласти певне позитивне враження у суду про юридичні обставини у справі.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач (адвокат Позивача) вказує, що їй завдано моральної шкоди, яка виражається в душевних стражданнях і зазначає, що моральні страждання можуть бути компенсовані їй в матеріальному виді. Сума, стягнена з Відповідача, допоможе компенсувати заподіяна їй моральна шкода, яку, з урахуванням характеру й обсягу заподіяних страждань вона оцінює в 500 000,00 грн.

Разом з тим, вимоги щодо стягнення моральної шкоди не містять жодного обґрунтування саме такого розміру завданої моральної шкоди. Позивачем не надано будь-яких доказів в розрізі положень ст.ст. 76-81 ЦПК України на обґрунтування суми, заявленої в позові. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність моральної шкоди, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди. Зазначене узгоджується з висновком Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду під час розгляду справи № 923/700/17 вказав від 3 серпня 2018 року. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України: «При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду». Верховний Суд України 03.12.2014 року, при розгляді цивільної справи № 6?183цс14 зробив правовий висновок, відповідно до якого законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Позивачами не обґрунтовано розмір моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Юридичною практикою вироблений принцип прохати у позовній заяві про максимальний, на переконання Позивача (адвоката Позивача), розмір відшкодування шкоди, який в ході судового розгляду буде співставлятися із обставинами справи, піддаватися аналізу і в кінцевому результаті буде визнаний у судовому рішенні обґрунтованим повністю чи в його частині, або ж взагалі визнаний безпідставним.

Адвокат Позивача у справі забуває про обставини, які підлягають доказуванню, серед яких вагомими є факт вчинення протиправних дії чи бездіяльності Відповідача, факт наявності її наслідків у вигляді шкоди, що завдається немайновим правам, свободам, законним інтересам особи, наявність причинного зв`язку між діянням та його наслідками і наявність вини.

В позовної заяві перелічені обставини, що не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, які необхідно збирати із урахуванням конкретних обставин справи та особливостей процесуального інтересу особи.

Під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти наявність такого негативного емоційного сприйняття нею вчинених стосовно неї самої або членів її сім`ї чи близьких родичів протиправних дій (бездіяльності), що досягло певних психотравмуючих факторів: відчуття фізичного болю чи душевних страждань (відчуття хвилювання, занепокоєння, пригнічення, зміна життєвого укладу тощо).

Пункт 3 частини другої статті 23 ЦК України визначає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чим близьких родичів.

Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку, що моральна шкода полягає не тільки у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, а й щодо членів її сім`ї чи близьких родичів. Таке визначення законодавцем моральної шкоди, дає підстави вважати, що встановлена судом наявність такої шкоди є самостійною підставою для її відшкодування за доведення та встановлення інших складових цивільно- правової відповідальності: протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини заподіювача.»

Заявлена сума моральної шкоди в розмірі 500 000,00 грн не відповідає принципами розумності, справедливості та співмірності і дає підстави вважати, що Позивач, використовуючи судову систему, намагається покращити своє матеріальне становище за рахунок Відповідача.

З моменту смерті дружини Позивача до дня звернення з позовом про відшкодування моральної шкоди (з 30.10.2024 по 03.07.2025) пройшов значний час майже дев`ять місяців.

Гострота сприйняття душевних страждань пом`якшується (зменшується) з плином часу.

Очевидно, що за такий строк гострота сприйняття Позивачем душевних страждань значно пом`якшилася (зменшилась).

Наведене ставить під сумнів те, що Позивачу було завдано суттєвої (значної) моральної шкоди і що розмір відшкодування такої шкоди має становити по 500 000,00 грн, як зазначено у позовній заяві.

Частиною другою статті 1193 Цивільного кодексу України визначено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, підставою для зменшення розміру відшкодування шкоди може бути груба необережність потерпілого (нехтування правилами безпеки руху), а не проста необачність.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про транспорт», частини території підприємств, вокзалів, станцій, портів, пристаней, аеродромів і шляхів сполучення, де здійснюється рух транспортних засобів, проводяться маневрові та вантажно- розвантажувальні роботи, є зонами підвищеної небезпеки. Перебування громадян у цих зонах забороняється. Правила перебування в зоні підвищеної небезпеки і виконання в ній робіт встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, дорожнього господарства, туризму та інфраструктури з урахуванням пропозицій заінтересованих організацій та за погодженням з місцевими органами влади і самоврядування.

Відповідно до п. 3 Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1995 р. № 903, особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях.

В даному випадку посилання Позивача на ст. 1167 ЦК України, як на підставу стягнення моральної шкоди, є безпідставним та помилковим.

Слід врахувати, що травмуванню ОСОБА_3 передувало свідоме та умисне порушення останнім Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з ч. 1 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.

Факт вчинення ОСОБА_3 умисних дій, спрямованих на порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України звільняє АТ «Укрзалізниця» від будь-якої відповідальності за шкоду, в тому числі моральну, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Звертаємо увагу, що працівники АТ «Укрзалізниця» вживали заходів, спрямованих на запобігання настанню нещасного випадку подання звукових сигналів машиністом поїзда відповідно до п. 11.2 Інструкції з сигналізації на залізницях України № ЦШ-0001, одночасно було застосовано екстрене гальмування.

Травмування ОСОБА_3 настало внаслідок порушення ним цілої низки норм, закріплених у відповідних нормативно-правових актах, в т.ч. у Правилах безпеки громадян на залізничному транспорті України, тому припущення представника позивача, що причиною загибелі ОСОБА_3 була проста необачність не заслуговують уваги.

Зважаючи на наявність належних доказів умисного порушення ОСОБА_3 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, в силу положень ч. 5 ст. 1187, ч. 1 ст. 1193 ЦК України, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди з АТ «Укрзалізниця».

В позовній заяві представник позивача також зазначив, що витрати на поховання чоловіка позивача складають 19 440,00 грн, що підтверджується накладною від 31.10.2024 № 1895 (далі накладна), яка є неналежної якості (нечитабельний текст із-за поганої якості сканування), тому її важко прочитати та неможливо зрозуміти суть.

Видаткова накладна це первинний документ, який видається постачальником та підтверджує передачу товарно-матеріальних цінностей покупцю.

Вимоги до оформлення видаткової накладної визначає ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку № 88.

Видаткова накладна повинна містити такі обов`язкові реквізити: назва документа; дата складання повинна бути вказана дата, коли фактично була здійснена господарська операція; назва компанії, яка передає товар; зміст і обсяг господарської операції; для платників ПДВ сума ПДВ; одиниця виміру господарської операції; посади осіб, які провели господарську операцію; особисті підписи осіб, які здійснили господарську операцію.

Видаткову накладну створюють у двох примірниках для постачальника і отримувача. Особи, які відвантажили і отримали товар, підписують обидва примірники.

З накладної вбачається, що у графі «Відпущено_____» та у графі «Одержано_____» відсутній підпис особи, що прийняла послугу.

На титульній сторінці в графі «Відпущено_____» будь-які записи відсутні, в графі «Одержано_____» зазначено начебто назву послуги, хоча необхідно зазначити отримувача послуги. В графі «Через_____» зазначено незрозумілий текст.

Документ вважається чинним, якщо в ньому є всі необхідні реквізити.

Зазначені невідповідності дають підстави припускати, що надана представником позивача накладна не має будь-якого фактичного підтвердження, та викликає сумніви з приводу реальності укладення правочину ОСОБА_1 .

Водночас, видаткова накладна не є розрахунковим документом та не може заміняти фіскальний чек.

Крім того, у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання тій особі, яка понесла ці витрати.

Матеріали позовної заяви не містять доказів дати здійснення поховання ОСОБА_3 .

Також стороною позивача не надано доказів, які підтверджують, що саме ОСОБА_1 здійснила поховання ОСОБА_3 .

Із наданої накладної неможливо встановити, що придбані ритуальні товари та надані послуги стосуються здійснення поховання ОСОБА_3 .

Отже, представником позивача не надано до позовної заяви належні та допустимі докази на підтвердження заподіяння відповідачем матеріальної шкоди позивачу, тому вважаємо позовну вимогу такою, що не підлягає задоволенню.

В позовній заяві також заявлена орієнтовна сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн.

Відповідно до частини 3, 4 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, звертаємо увагу суду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17, в якій зазначено що «для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява № 19336/04, п. 269).

В той же час, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Позивачем не подано доказів, що заявлений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу (25 000,00 грн) дійсно було ними понесено.

Таким чином, сума заявлених витрат на професійну правничу допомогу є не тільки необґрунтованою, а й не може бути стягненою із Відповідача.

На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної та моральної шкоди у повному обсязі.

21.07.2025 року через підсистему "Електронний суд" від представника позивача адвоката Гончаренко О.О. надійшла відповідь на відзив з котрої вбачається, що в своєму відзиві представник відповідача вважає позовну заяву безпідставною та необґрунтованою, посилаючись при цьому на його особисте розуміння діючого законодавства.

Відзив мотивовано тим, що підстави для відшкодування шкоди відсутні, оскільки причиною смертельного травмування ОСОБА_3 є порушення ним п. 2.2, 2.3, 2.5, 2.6 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», тобто спричинення шкоди обумовлено умисними діями потерпілого.

Позивач з правовою позицією Відповідача не погоджується у повному обсязі, вважає дану правову позицію такою, що протирічить нормам чинного законодавства та практиці Верховного Суду при розгляді аналогічних справ.

Також вважає, що даний відзив на позовну заяву поданий Відповідачем виключно з метою ухилитись від відповідальності за відшкодування шкоди позивачу, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки смертю її близької людини - чоловіка.

Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, обов`язок доведення вини власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

У відзиві відсутні будь-які докази, що потерпілий бажав або свідомо допускав шкідливого результату.

Тому, аргументи відповідача про нібито умисне порушення ОСОБА_3 правил безпеки є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними доказами. Акт службового розслідування, складений самою ж стороною відповідача, не є безстороннім доказом та не може бути підставою для зняття з себе відповідальності.

Щодо наявності моральної шкоди та обґрунтування її розміру Представником відповідача у відзиві вказано, що позивачем не доведено факту моральних страждань та душевних переживань, наявність втрат немайнового та майнового характеру, що настали у зв`язку з діями чи бездіяльністю відповідача.

Вважає, що з вказаними твердженнями відповідача погодитися не можна, оскільки така позиція не враховую ані обставин справи, ані вимог чинного законодавства.

Так, згідно з ст. 23 ЦК України компенсація моральної школи визначається судом з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здатності особи реалізовувати свої можливості, а також вимог розумності та справедливості.

Ці норми прямо передбачають, що встановлення розміру моральної шкоди є правом суду, але при цьому заявник має право обґрунтовано визначити суму страждань, виходячи з власного суб`єктивного сприйняття події.

Характер події, а саме раптова, трагічна смерть ОСОБА_3 , є очевидною підставою для глибоких душевних страждань позивачки. Доводи відповідача про те, що з плином дев`яти місяців від моменту смерті «гострота переживань послабилась», є неетичними та не мають правового значення чинне законодавство не обмежує право на відшкодування моральної шкоди жодними часовими рамками чи «інтенсивністю переживань».

Як зазначено у постановах Верховного Суду (зокрема, у справі № 355/981/16-ц від 12.12.2018), смерть близького родича є самостійною підставою для присудження моральної шкоди.

У правовій практиці неодноразово визнавалося, що така шкода не потребує окремого доведення душевних страждань у вигляді експертного дослідження чи медичних висновків достатнім є сам факт загибелі близької особи та її причинний зв`язок з дією (бездіяльністю) відповідача або джерелом підвищеної небезпеки.

До того ж, аргументація відповідача щодо нібито безпідставного покладання відповідальності суперечить правовій природі відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки (ч. 1, ч. 5 ст. 1187 ЦК України), де відповідальність настає незалежно від вини володільця, якщо не доведено умисел потерпілого або непереборну силу. З матеріалів справи таких обставин не вбачається.

Таким чином, посилання відповідача на начебто необґрунтованість заявленої суми є помилковими. Оцінка розміру моральної шкоди є оціночним судженням самої особи, яка її зазнала. А 500 000 грн це не грошовий «зиск», а спроба бодай частково компенсувати втрату людини, з якою пов`язане все життя позивачки.

Щодо витрат на поховання

Також не можна погодитися з твердженням відповідача про нібито недопустимість видаткової накладної як доказу фактичного здійснення витрат на поховання, оскільки така позиція є юридично необґрунтованою та суперечить чинному законодавству України і правовим висновкам Верховного Суду.

Факт здійснення витрат на поховання підтверджується наданим документом видатковою накладною, що, як випливає зі ст. 76, 78, 81 ЦПК України, є письмовим доказом у розумінні процесуального права. Відповідач не наводить переконливих правових підстав для визнання цього доказу неналежним або недопустимим, окрім загальних зауважень щодо його «якості сканування» та «нечитабельності деяких граф».

У разі виникнення у суду сумнівів щодо змісту документа позивач готова надати оригінал або належним чином засвідчений дублікат видаткової накладної, що є загальноприйнятою процесуальною практикою.

Витрати на поховання не є господарською операцією у податковому сенсі, а є особистими витратами фізичної особи, яка оплачує ритуальні послуги. Тому застосовувати норми до господарських суб`єктів щодо накладної (як стверджує відповідач, посилаючись на ЗУ «Про бухгалтерський облік») є хибним і процесуально некоректним.

Доводи відповідача про відсутність підписів або нечитабельність полів не заперечують самого факту, що документ був складений та містить вартісну інформацію про ритуальні послуги. Якщо документ був недосконало відсканований, це технічне питання, яке жодним чином не спростовує змісту та наявності відповідного витрачання коштів.

Відповідно до загальновизнаної судової практики, при вирішенні спорів про відшкодування витрат на поховання достатньо надання видаткових накладних, рахунків, чеків або квитанцій, пояснень позивача.

Жодна норма процесуального права не вимагає обов`язкового підтвердження виключно фіскальними чеками або акредитованими актами.

Таким чином, твердження відповідача про нібито «неналежність» поданого доказу є необґрунтованою спробою уникнути відповідальності за відшкодування витрат на поховання, передбачену як цивільним законодавством, так і практикою Верховного Суду. Факт витрат є належним чином підтверджений, а сам розмір не оспорюється як явно завищений.

Щодо витрат на правничу допомогу

Варто врахувати, що витрати на правничу допомогу заявлені попередньо. Їх обґрунтованість буде підтверджено під час подачі відповідного розрахунку та договору.

Враховуючи вищевикладене просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 08.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Гончаренко О.О. позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Оскільки аргументи відповідача про нібито умисне порушення ОСОБА_3 правил безпеки є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними доказами та слід враховувати про порушене кримінальне провадження, що не вказує на порушення правил безпеки ОСОБА_3 .. Акт службового розслідування, складений самою ж стороною відповідача, не є безстороннім доказом та не може бути підставою для зняття з себе відповідальності. Що стосується доказу відносно поховання, то саме позивачем було здійснено поховання та дані послуги не надаються безкоштовно, тому зауваження недоречні представника відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з огляду на викладене у відзиві.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №522 від 05.11.2024 року. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 317 від 31.10.2024, смерть ОСОБА_3 настала від крововтрати, шоку, множинних переломів кісток скелету з ушкодженнями внутрішніх органів. Пішохід травмований при зіткненні з поїздом. За даним фактом, тобто порушення працівником залізничного транспорту правил безпеки руху та експлуатації транспорту, що спричинило загибель людини, СВ Бориспільського РУН ГУ НП в Київській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002150 від 31.10.2024, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. ОСОБА_3 є чоловіком ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про укладання шлюбу від 05.02.2008 року, актовий запис №01. Витрати на ритуальні послуги і товари, пов`язані з похованням чоловіка позивача складають 19 440 грн., що підтверджується накладною СКП ЯМР «Ритуал» № 1895 від 31.10.2024. (а.с.10-21)

Тепловоз ЧМЕЗ №4698 перебуває на балансі виробничого підрозділу "Локомотивне депо Дарниця" регіональної філії "південно-Західна залізниця" АТ "Укрзалізниця" (а.с.22).

Як вбачається з Акту службового розслідування аварії (п.12), складеного 04.11.2024, машиністом поїзда № 4855 було застосовано екстрене гальмування, оскільки з пояснення машиніста несподівано вийшла людина на колію № 1. (а.с. 48-49)

З пояснень локомотивної бригади, а саме: машиніста ОСОБА_5 вбачається, що при під`їзді до пішохідного настилу в кінці зупиночної платформи із-за рухомого складу, який стояв по суміжній колії № 3, на відстані 30-50 м несподівано вийшла людина на колію № 1. Відразу було застосовано екстрене гальмування з подачею піску під колісні пари тепловозу та подача сигналів великої та малої гучності для уникнення наїзду на людину, але через малу відстань уникнути наїзду не вдалося. ОСОБА_5 зупинився по 1 головній колії станції Яготин о 15 год 11 хв про що відразу доповів черговій по станції Яготин Кравченко К.В., яка одразу повідомила працівників швидкої медичної допомоги та працівників поліції, ДНЦ Постоєнко, ДНЦО-1 Ревуцького, ДС Яготин Чепіль. (а.с.49 зворотня сторона-50)

Згідно довідки АТ "Укрзалізниця" 30.10.2024 року на Яготинській дільниці локомотивом ЧМЕЗ-4698 управляв машиніст локомотивного депо Дарниця Ройко О.В., та локомотив перебував у справному стані (а.с.50 зворотня сторона, а.с. 51), фотокарткою (а.с.52)

У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частин 1-4 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості

Суд вважає встановленим, що ОСОБА_3 є чоловіком ОСОБА_1 та останній нанесена моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях, котру вона понесла у зв`язку зі смертю її чоловіка. При цьому, така шкода є неоціненною та такою, що не може бути відновлена.

Згідно п. 1 ч. 2 ст.1167 ЦК України вбачається, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, відповідна особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №760/28302/18-ц (провадження № 61-12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі №133/1238/17 (провадження № 61-19345св19).

При цьому, з наведеного також слідує, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відтак, особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини.

Судом враховано, що смерть ОСОБА_3 настала від тілесних ушкоджень, отриманих у результаті зіткнення з рухомим залізничним транспортом, а саме тепловозом ЧМЕЗ №4698 АТ «Укрзалізниця» під управлінням машиніста локомотивного депо Дарниця Ройка О.В., що перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_3 . Отже, власником джерела підвищеної небезпеки є АТ «Укрзалізниця».

Відтак, у позивача виникло право вимоги до відповідача АТ «Укрзалізниця» як до власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Так, під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). При цьому, особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Отже, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Проте, обов`язок доведення умислу потерпілої або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі №447/2438/16-ц (провадження №61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц (провадження №61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі №345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження №61-320св20).

У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого.

Згідно частини другою статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування.

Твердження відповідача про те, що причиною події є умисел потерпілої не підтверджено дослідженими у справі доказами, тому оцінюється судом критично.

Проте матеріалами справи підтверджено, що смерть ОСОБА_3 настала у зв`язку з її особистою необережністю.

Факт того, що шкоду завдано не з вини відповідача, а з необережності потерпілої особи не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, а є лише підставою для зменшення розміру відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц міститься висновок про те, що «… визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення».

Вирішуючи питання про розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд бере до уваги, що позивач є чоловіком померлої.

Враховуючи встановлені судом обставини, враховуючи недоведеність відповідачем того факту, про наявність умислу потерпілого, тяжкість страждань та вимушених змін, що відбулися у житті позивача, враховуючи принципи розумності та справедливості, суд оцінює моральні страждання позивача в розмірі 300000 грн. і приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача 300000 грн у рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Тому, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 19440 грн 00 коп., у якості відшкодування витрат, понесених на поховання чоловіка ОСОБА_3 то суд зазначає наступне.

Як зазначено у позовній заяві, у зв`язку зі смертю чоловіка ОСОБА_3 , позивачка понесла витрати на його поховання у розмірі 19440 грн 00 коп., що підтверджується матеріалами справи, та в даному випадку зауваження представника відповідача, не є підставою, для відмови в позові в цій частині.

Згідно ч. 1 ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Відповідно до положення ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», визначено, що у разі смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання тій особі, яка понесла ці витрати.

Дослідивши докази, подані на підтвердження розміру витрат на поховання, враховуючи, що положеннями ст. 1201 ЦК України, суд приходить до переконання, що з відповідача АТ «Українська залізниця» необхідно стягнути на користь позивача ОСОБА_1 19440 грн 00 коп. компенсації витрат, понесених останнім на поховання чоловіка ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положення ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомогу.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частини друга-четверта статті 137 ЦПК України).

Судом встановлено, що згідно витягу з договору про надання правової допомоги від 22.11.2024 року адвокат Гончаренко О.О. діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №10300/10 від 08.11.2021 року укладено договір про надання правової допомоги з ОСОБА_1 , згідно до п.4.1. "За надання правової допомоги за фактом загибелі її чоловіка Ступака В.В., гонорар адвоката складає 25000,00 грн." (а.с.23-25)

Враховуючи категорію справи, а також обсяг фактичних витрат, понесених стороною позивача, обсягу наданих адвокатом послуг, їх необхідність та доцільність, керуючись принципом законності, співмірності та справедливості вважаю необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правову допомогу у розмірі 15000,00 грн.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач судовий збір за розгляд справи судом при подачі позову не сплачувала, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6056,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12 - 13, 76 - 81, 141, 259, 263 - 268, 353, 430 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Укрзалізниця про стягнення матеріальної та моральної шкоди, задоволити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 моральну шкоду в розмірі 300 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 матеріальну шкоду в розмірі 19440 (дев`ятнадцять тисяч чотириста сорок) гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () судовий збір на користь держави в розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , 15 000 (п`ятнадцять тисяч) витрат на правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, після проголошення повного рішення 29 грудня 2025 року, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 29.12.2025 року.

Суддя Кисіль О. А.