Справа № 214/2027/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 грудня 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 06.10.2014 року, станом на 10 лютого 2022 року, у розмірі 75 495 грн. 66 коп., яка складається з: 60 304 грн. 85 коп. - заборгованість за кредитом; 15 190 грн. 81 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а також сплачений судовий збір у сумі 2 481 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 06 жовтня 2014 року відповідач стала їх клієнтом, підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та підтвердивши свою згоду на те, що дана Анкета-Заява, Пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи, складають укладений між ними Договір про надання банківських послуг, згідно якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку, а відповідач зобов`язалась своєчасно та в повному обсязі повернути кредитні кошти та сплачувати відсотки. Однак, відповідач своїх обов`язків по своєчасному погашенню кредиту та по сплаті відсотків належним чином не виконувала, в результаті чого станом на 10 лютого 2022 року утворилась вказана вище сума заборгованості.

Ухвалою суду від 28.04.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачу 15-денний строк з дня отримання даної ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, але надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідач, будучи повідомленою про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі та без участі її представника, проти позовних вимог заперечує повністю, вказує, що кредит не отримувала та про його існування їй стало відомо лише у квітні 2021 року. Також просить застосувати до виниклих правовідносин строки позовної давності.

Разом з тим, відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що вона не укладала з позивачем Кредитного договору б/н від 06.10.2014 року, не зверталась до позивача для оформлення кредитної картки та будь-яких кредитних продуктів. Підтвердженням цього факту є її звернення до правоохоронних органів. Позивачем, у свою чергу, не підтверджено факт виконання умов кредитного договору. В матеріалах справи відсутні докази, що саме з тими Тарифами обслуговування кредитної картки та тими Умовами та правилами надання банківських послуг в А-банку, витяги яких долучено до позовної заяви, вона була ознайомлена під час підписання Кредитного договору. У заяві підписаній сторонами, відсутні встановлений строк повернення кредитних коштів та відповідальність за його порушення.

Від представника позивача до суду надійшли заперечення, відповідно до яких зазначено, що підписавши Анкету-заяву б/н від 06.10.2014 року відповідач підтвердила, що погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Наявна у позивача заборгованість нарахована у відповідності до умов кредитування, які складаються із Анкети-заяви, Тарифів та Умов і Правил. Позичальник отримала кредитну картку та скористалась кредитними коштами, тобто вона погодилась з умовами, що діяли на момент зняття коштів та повинна сплачувати процентну ставку.

Інші заяви по суті пред`явлених позовних вимог до суду не надходили.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, 06 жовтня 2014 року відповідач підписала Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та підтвердивши свою згоду на те, що дана Анкета-Заява, Пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи, складають укладений між нею та позивачем Договір про надання банківських послуг, згідно якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом та зобов`язалась своєчасно та в повному обсязі повернути кредитні кошти та сплачувати відсотки.

У Анкеті-заяві позичальника від 06.10.2014 року процентна ставка не зазначена.

На підтвердження отримання відповідачем банківської картки АТ «Акцент-Банк», позивачем надано суду фотокартку із зображенням відповідача із вказаною банківською карткою.

Згідно виписки по картці відповідача, з 06 жовтня 2014 року відповідач користувалась кредитними коштами на власні потреби (зняття готівки, придбання товарів, поповнення мобільного телефону, оплата за послуги та інше), шляхом здійснення відповідних операцій за допомогою банківських карток.

Відповідно до довідки банку, на ім`я відповідача було відкрито банківський рахунок № НОМЕР_1 та видано картки № НОМЕР_2 - строком дії до липня 2018 року, № НОМЕР_3 - строком дії до серпня 2021 року, № НОМЕР_4 - строком дії до липня 2026 року та № НОМЕР_5 - строком дії до жовтня 2027 року.

Згідно довідки за лімітами, відповідачу було встановлений кредитний ліміт, який згодом змінювався за договором б/н від 06.10.2014 року за період часу з 06 жовтня 2014 року по 23 червня 2022 року.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530, 610 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Зобов`язання вважається порушеним у випадку або повного його невиконання або неналежного виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом установлено, що 06 жовтня 2014 року між АТ «Акцент-Банк» та відповідачем було укладено Кредитний договір б/н, відповідно до якого остання отримала кредитні кошти, шляхом встановлення кредитного ліміту на банківську картку АТ «Акцент-Банк».

При цьому, суд не приймає до уваги заперечення відповідача, що вона не зверталась до позивача для оформлення кредитної картки та будь-яких кредитних продуктів, оскільки такі спростовуються наданою позивачем фотокарткою клієнта ОСОБА_1 з банківською карткою АТ «Акцент-Банк» від 06.10.2014 року, наданим відповідачем Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15.06.2021 року у кримінальному провадженні №0000030 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та Талоном-повідомленням Єдиного обліку №6025 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію.

Так, відповідач у порушення зазначених норм закону та умов кредитного договору свої зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 10 лютого 2022 року утворилась заборгованість у розмірі 75 495 грн. 66 коп., яка складається з: 60 304 грн. 85 коп. - заборгованість за кредитом; 15 190 грн. 81 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Проте, відповідач вказує, що про існування кредитної заборгованості дізналась у квітні 2021 року та відразу звернулась до правоохоронних органів.

Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15.06.2021 року у кримінальному провадженні №0000030 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, проведеною КРпдОП перевіркою матеріалів ЖЄО відділення поліції №2 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області №6692 від 30.04.2021 року встановлено укрите від обліку кримінальне правопорушення. Так, 30 квітня 2021 року до відділення поліції №2 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій остання просить притягнути до кримінальної відповідальності невстановлену особу, яка перебуваючи в невстановленому місці, повідомивши в телефонному режимі неправдиві відомості, заволоділа грошовими коштами останньої. Сума завданих збитків встановлюється. Станом на 15 червня 2021 року відомості про дане кримінальне правопорушення до ЄРДР внесені не були.

Згідно до Талону-повідомлення Єдиного обліку №6025 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, 18 квітня 2021 року до ЧЧ ВП №2 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровської області з письмовою заявою звернулась ОСОБА_1 , за фактом зняття грошових коштів невідомою особою з банківських карток заявниці, а саме АТ «Акцент-Банк», АТ «ПУМБ», на загальну суму 38 500 грн. 00 коп. Зняття грошових коштів виявила перебуваючи вдома.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

За правилами ст. 1067 ЦК України договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами.

Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 56 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до п. 14.12 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно із п. 14.16 ст. 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення. Аналогічні норми містить Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року №705 (далі Положення) у редакції, чинній на момент списання грошових коштів. Крім того, указаним Положенням передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Відповідно до п. 6.36.8 Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач зобов`язаний негайно повідомити емітента або визначену ним юридичну особу про втрату спеціального платіжного засобу в порядку та формі, установлених договором. В іншому разі емітент не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою цього спеціального платіжного засобу, до отримання такого повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний ідентифікувати держателя і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього спеціального платіжного засобу.

Порядок подання повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу та внесення спеціального платіжного засобу до стоп-списку і його вилучення з нього визначаються у внутрішньобанківських правилах банку, розроблених з урахуванням вимог цього Положення, правил платіжної системи, та обумовлюються в договорі.

Емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом установлено, що ОСОБА_1 , після виявлення несанкціонованого переказу кредитних коштів, звернулась до правоохоронних органів із відповідною заявою. Проте, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач зверталась до банку із відповідною заявою-повідомленням про вчинення таких дій, тому ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність при встановлених обставинах справи несе користувач платіжної картки відповідач по справі, а не банк.

Водночас суд вважає, що тягар доказування факту своєчасного повідомлення банку про несанкціоновані списання грошових коштів з банківської картки покладається на відповідача, яка стверджує про вчинення таких дій.

Між тим, суд звертає увагу, що наданий відповідачем Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15.06.2021 року у кримінальному провадженні №0000030 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України не є самостійним та беззаперечним доказом вчинення відносно відповідача шахрайських дій, оскільки він підтверджує тільки факт внесення відомостей про правопорушення та є процесуальним документом, що фіксує початок досудового розслідування з метою перевірки фактів зазначених у заяві-зверненні та встановлення винних осіб. Так, у подальшому інформація, що внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань вимагає підтвердження достатніми та допустимими доказами, зібраними під час слідства.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 06.10.2014 року.

Щодо розміру заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором б/н від 06.10.2014 року, суд зазначає наступне.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за відсотками за користування кредитом, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк», які розміщені на сайті: https://a-bank.com.ua/terms, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та витягом з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк», які розміщені на сайті: https://a-bank.com.ua/terms, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема неустойка за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк» розуміла відповідач, ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи Анкету-Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк».

Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі №6-16цс15 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Таким чином, суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ «Акцент-Банк».

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів, наданий банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Таким чином, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору, тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованості по процентам за користування кредитними коштами.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07. 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19.

Судом встановлено, що відповідач користувалась кредитними коштами та частково сплачувала заборгованість за договором, що підтверджує факт укладення вказаного кредитного договору.

Відповідач не надала суду доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості перед АТ «Акцент-Банк», не довела відсутність заборгованості за тілом кредиту.

Таким чином, враховуючи викладене, позовні вимоги АТ «Акцент-Банк» є обґрунтованими в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором б/н від 06.10.2014 року, що утворилась станом на 10 лютого 2022 року у розмірі 60 304 грн. 85 коп.

Щодо клопотання відповідача в частині застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Якщо повернення грошового зобов`язання здійснюється частинами, то строк позовної давності застосовується до кожної не повернутої частини грошового зобов`язання окремо.

Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12 зроблено наступні висновки щодо застосування норм права: «Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч.5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.».

Згідно ч.ч. 1,3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач останній платіж по даному кредиту здійснила 10 квітня 2021 року в розмірі 45 грн. 00 коп., чим перервала перебіг строку позовної давності.

Окрім того, Закон України №540-ІХ від 30.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02.04.2020 року, то на дату звернення до суду 11 квітня 2022 року, позивачем не пропущено строк позовної давності.

Таким чином, доводи відповідача про застосування строку позовної давності є безпідставними.

Враховуючи викладене та виходячи з встановлених обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Разом з тим, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1 981 грн. 82 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 527, 530, 610, 623, 634, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 23, 77, 78, 141, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (, юридична адреса: 49074, м. Дніпро, вул. Батумська, будинок 11) заборгованість за кредитним договором б/н від 06.10.2014 року, станом на 10 лютого 2022 року, у розмірі 60 304 грн. 85 коп., яка складається з: 60 304 грн. 85 коп. - заборгованість за кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (, юридична адреса: 49074, м. Дніпро, вул. Батумська, будинок 11) судові витрати в сумі 1 981 грн. 82 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.