КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Музичко С.Г., Болотова Є.В., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 серпня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 01 січня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття.

Заява обгрунтована тим, що ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Сторони спільно мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З січня 2025 року боржник не проживає разом з ОСОБА_1 та дитиною, не бере участі у вихованні та утриманні сина.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 серпня 2025 року відмовлено у видачі судового наказу.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати та прийняти нову ухвалу, якою видати судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частки від всіх видів офіційного доходу відповідача щомісячно, починаючи з 01 січня 2025 року - з урахуванням заборгованості за період з цієї дати до дня ухвалення судового рішення, і до досягнення дитиною повноліття.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 є матір`ю неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні.

Батько дитини - ОСОБА_2 , офіційно працевлаштований та отримує стабільний офіційний дохід. Працює в компанії ТОВ «Нестле Україна» на посаді менеджер автопарку, за адресою: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 137-139, бізнес-центр Magnet.

Починаючи з 01 січня 2025 року, відповідач повністю припинив утримувати дитину та ухиляється від виконання свого обов`язку.

Також ОСОБА_1 зазначала, ОСОБА_2 не зареєстрований за жодною адресою в Україні останні 10 років. Довідка з квартири, за адресою якої він нібито зареєстрований, підтверджує, що жодна особа там не зареєстрована.

Вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зокрема ст.ст. 28, 30 ЦПК України, оскільки суд неправильно визначив підсудність справи, не врахував фактичну відсутність місця реєстрації відповідача.

Крім того вважає, що суд першої інстанції не врахував практику Верховного Суду, викладених у постановах від 26.02.2020 року у справі № 347/1552/19, від 11.09.2019 року у справі № 640/15273/18, від 03.06.2021 року у справі № 640/21325/19, в яких зазначено, що відсутність зареєстрованого місця проживання відповідача не може бути підставою для відмови у відкритті провадження, а справа має розглядатися за місцем проживання позивача.

16 грудня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01 серпня 2025 року залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає про те, що після фактичного припинення спільного проживання він як батько дитини продовжує забезпечувати сина продуктами харчування та одягом, необхідними канцелярськими та іншим шкільним спорядженням, оплачувати відвідування сина музичної школи тощо. ОСОБА_2 також зазначав, що в цьому році сину виповнилось 10 років, і ним було оплачено кафе та розваги для святкування його дня народження. Починаючи з літа цього року поведінка колишньої дружини стала вкрай негативною, вона постійно створює ситуації, щоб обмежити його в зустрічах з сином та надання йому матеріальної допомоги. ОСОБА_2 відкрив на ім`я сина банківський рахунок, передав карту колишній дружині і з жовтня 2025 року перераховує щомісячно аліменти на утримання сина в добровільному порядку у сумі 5000 грн щомісячно. Таким чином ОСОБА_2 вважає, що ситуація що склалась між сторонами щодо утримання малолітнього сине не потребує судового втручання, оскільки він і так виконує батьківський обов`язок щодо утримання сина.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 вказував, що посилання заявниці на судову практику, зокрема на рішення Верховного Суду у справах №№ 347/1552/19, 640/21325/19, слід зазначити, що жодного такого рішення Верховного Суду Єдиний державний реєстр судових рішень не містить. Справа з унікальним номером № 347/1552/19 - це справа про притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, яка розглядалась Косівським районним судом Івано-Франківської області. Розгляд цієї справи закінчився ухваленням судом першої інстанції постанови, яка не оскаржувалась. ЗА унікальним номером № 640/15273/18 жодного судового рішення ЄДРСР не містить. Справа з унікальним номером № 640/21325/19 розглядалась Окружним адміністративним судом м. Києва, у якій ухвалою цього ж суду від 26.12.2019 року позовна заява була повернута позивачу. Жодна з цих справ не розглядалась в порядку цивільного судочинства, по жодній з цих справ Верховний Суд не надавав висновків щодо застосування статей 28 та 30 ЦПК України.

17 грудня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшли від ОСОБА_1 заперечення на доводи ОСОБА_2 , які викладені у відзиві на апеляційну скаргу. Зокрема зазначала, що у випадках стягнення аліментів законодавство надає позивачу альтернативний вибір суду. Наголошувала на тому, що стягувач - ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у Дніпровському районі м. Києва, тому заяву про видачу наказу про стягнення аліментів, на підставі ч. 1 ст. 28 ЦПК України, тому стягувач подала до Дніпровського районного суду м. Києва, оскільки за останньою відмовою відомою їй інформацією ОСОБА_2 ніде не зареєстрований і підсудність за місцем проживання відповідача встановити було неможливо. Доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у видачі судового наказу суд першої інстанції керувався п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України та обгрунтоваував свої висновки тим, що вказану заяву подано з порушенням правил підсудності, оскільки боржник ОСОБА_2 не зареєстрований у межах Дніпровського району м. Києва.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до частини 1 статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Перелік підстав для відмови у видачі судового наказу є вичерпним.

Відповідно до статті 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, не пізніше наступного дня з дня отримання заяви про видачу судового наказу перевіряє зазначене у заяві місцезнаходження боржника за відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 7 ст. 165 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ЦПК України у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Судом першої інстанції на виконання вимог закону було здійснено запити щодо зареєстрованого місця проживання боржника ОСОБА_2 (а.с. 18).

З відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 1615887 від 29.07.2025 року встановлено, що ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19). Вказана адреса віднесена до Оболонського району м. Києва.

Також з матеріалів справи вбачається, що заявниця ОСОБА_1 зареєстрована за адресою - АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с. 2 зворот).

Таким чином, заявниця, виходячи з правил альтернативної підсудності, правильно визначилася із судом, до якого необхідно звернутися із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, а саме - до суду за місцем свого зареєстрованого місця проживання, яким є - Дніпровський районний суд м. Києва.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про видачу судового наказу порушив вищезазначені норми процесуального права та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу, що є підставою для скасування ухвали суду та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при перегляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а справа підлягає направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду, відповідно до вимог статті 379 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 379 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 серпня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «24» грудня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко