Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3345/25 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н.Я.
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу № 279/3345/25 за позовом представника Акціонерного Товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного Товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 08 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Коваленко В.П. у місті Коростені,

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року представник Акціонерного Товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі АТ «ПУМБ», Товариство, Позивач, Банк) звернувся з даним позовом, в якому просив стягнути із ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитними договорами у загальному розмірі 44 249,88 грн та судовий збір.

Позов мотивувався тим, що між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 було укладено кредитні договори, зокрема:

- 25 жовтня 2019 року кредитний договір № 101, за яким ОСОБА_1 видано кредит у сумі 13 000 грн;

- 09 жовтня 2020 року кредитний договір № 901, на суму 20 000 грн.

Відповідачка не виконує свої зобов`язання належним чином у зв`язку з чим у неї станом на 04 лютого 2025 року утворилась заборгованість.

По кредитному договору № 101 від 25 жовтня 2019 року 20 232,32 грн, з яких: 12 407,24 грн заборгованість за кредитом; 7825,08 грн заборгованість процентами; 0 грн. заборгованість за комісією;

По кредитному договору № 901 від 09 жовтня 2020 року 24 017,56 грн, з яких: 11 732,62 грн заборгованість за кредитом; 3,56 грн. заборгованість процентами; 12 281,38 грн заборгованість за комісією.

Тобто, загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договорам станом на 04 лютого 2025 року становить 44 249,88 грн.

Відповідачці направлялися письмові вимоги (повідомлення) на адресу місця проживання, яку вона зазначила в анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість ОСОБА_1 погашена не була.

Відповідно до умов кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, зокрема, заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 101 від 25 жовтня 2019 року, сторони погодили, що позичальник зобов`язується сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Дані умови були узгоджені позичальником шляхом підписання відповідних документів. Підписавши вказану заяву позичальник беззастережно підтвердила, що приймає Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ» pumb.ua. А тому наполягав на правомірності позовних вимог до відповідачки по стягненню комісії, що є законним і відповідає чинному законодавству, і просив задовольнити позовні вимоги щодо стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості з відповідача в повному обсязі.

Щодо дотримання позивачем строків позовної давності представник зазначав, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681,728, 786, 1293 ЦК України були продовжені на строк дії такого карантину (п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦКУ).

Крім того, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, строки, визначені вище зазначеними статтями продовжуються на строк його дії ( п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦКУ).

Вказував, що у цей же строк позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від плати неустойки (штрафи, пені) нараховані включно з 24 лютого 2022 року та за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, які підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Стверджував, що оскільки кредитний договір від 25 жовтня 2019 року № 101 укладено між сторонами процесу 25 жовтня 2019 року, а платежі ОСОБА_1 здійснювала до 24 серпня 2024 року, що відображено в розрахунку заборгованості та виписках по рахунку, відповідно строки позовної давності в даному випадку повністю дотримано.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 08 вересня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український міжнародний банк» заборгованість по кредитному договору від 09 жовтня 2020 року № 901 в розмірі 11 736,18 грн станом на 04 лютого 2025 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі, представник позивача просить його в частині відмови у задоволені вимог зі стягнення заборгованості за кредитним договором № 101 від 25 жовтня 2019 року у розмірі 20 232,32 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити, вирішити питання судового збору за подання апеляційної скарги.

Представник зазначає, що 25 жовтня 2019 року відповідачка підписала Заяву на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 101. Підписанням Заяви ОСОБА_1 беззастережно підтвердила, що приймає публічну пропозицію Банка на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ»: pumb.ua, в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані йому в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін) і погоджується з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через Дистанційні канали обслуговування.

ОСОБА_1 згідно Заяви просила відкрити на її ім`я поточний рахунок та надати кредитну картку, про що підписалася нижче, також просила Банк встановити на її поточний рахунок у гривнях, відритий на підставі Заяви, кредитний ліміт у сумі 5 000 грн. Реальна річна процентна ставка: 47,88 %. Заява містить особистий підпис відповідачки.

Однак, суд першої інстанції безпідставно зазначив, що Банк «не підтвердив існування кредитних відносин між Банком та відповідачкою», в той час, коли Банк долучив до позову Заяву та ДКБО, які містять усі суттєві умови, притаманні кредитному договору.

ОСОБА_1 допустила неналежне виконання своїх зобов`язань за Заявою, у зв`язку з чим утворилася кредитна заборгованість.

Крім того, суд першої інстанції не з`ясував, що кредитування відповідачки за Заявою відбулося у формі овердрафту. ОСОБА_1 не зверталася до Банка із заявою про відмову від продовження кредитування за Заявою або із зверненням про відмову від збільшення кредитного ліміту. Відповідачка на власний розсуд вирішувала чи використовувати наданий їй кредитний ліміт чи утриматися від його використання.

Дії відповідачки з ініціювання платіжної операції за рахунок не власних коштів, а за рахунок кредитних коштів, що становить операцію з кредитування рахунку, чим фактично ОСОБА_1 акцептувала пропозицію Банку з кредитування рахунку в обсязі та в межах кредитного ліміту.

Банк вважає, що висновок суду першої інстанції про недоведеність встановлення кредитних правовідносин та надання кредиту є необґрунтованим та спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі представник позивач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволені вимог зі стягнення заборгованості за кредитним договором № 101 від 25 жовтня 2019 року у розмірі 20 232,32 грн. Рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за договором № 101 від 25 жовтня 2019 року, суд першої інстанції виходив з того, що у виписці зазначено, що 25 жовтня 2019 року дебет 5000 грн (видача коштів через банкомат), та довідка про збільшення кредитного ліміту 25 жовтня 2019 року - 5000 грн, 11 лютого 2020 року - 9500 грн, та 10 липня 2020 року 13 000 грн. Тобто, у матеріалах справи відсутні докази перерахунку коштів ОСОБА_1 за вказаним кредитом. Надані позивачем документи лише констатують наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її походження, перерахування і розмір.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Судом установлено, що 25 жовтня 2019 року між АТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1 був укладений Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 9101, відповідно до якого ОСОБА_1 надано кредит в розмірі 5000 грн, строком на 12 місяців, зі сплатою відсотків в розмірі 47,88 % на рік (а.с.15).

За цією заявою Банком було відкрито на її ім`я поточний рахунок та встановлено кредитний ліміт в сумі 5000 грн, з реальною процентною ставкою 47,88 % річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом становить 12 577,58 грн. Цього ж дня відповідачкою було підписано паспорт споживчого кредиту (а.с.15 зворот).

Згідно довідки про збільшення кредитного ліміту по договору № 101 від 25 жовтня 2019 року ОСОБА_1 було встановлено наступні кредитні ліміти: 25 жовтня 2019 року - 5000 грн; 11 лютого 2020 року - 9500 грн; 10 липня 2020 року 13 000 грн (а.с.33).

Станом на 04 лютого 2025 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором № 101 від 25 жовтня 2019 року становить 20 232,32 грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 12 407,24 грн, заборгованість за процентами 7825,08 грн.

З метою досудового врегулювання спору, 04 лютого 2025 року позивачем було направлено на адресу відповідачки письмову вимогу (повідомлення) рекомендованим листом про погашення заборгованості по кредитним договорам (а.с.29-30).

Однак, відповідачка заборгованість за вказаним кредитним договором не сплатила.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «ПУМБ»).

Враховуючи, що умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Отже, з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідачка не надала суду докази, які б спростовували факт надання кредиту в розмірі, визначеному кредитним договором. Правильність наданих позивачем суду розрахунків заборгованості в частині стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів відповідачкою також не спростовано. Доказів про добровільне виконання зобов`язань відповідачкою суду не надано.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (статті 610, 611 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позичальник, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен належно їх виконувати, а у разі порушення зобов`язання настають негативні правові наслідки.

За відсутності доказів погашення відповідачкою заборгованості, колегія суддів дійшла висновку, що наданими позивачем доказами підтверджується обґрунтованість заявлених вимог в частині стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів за договором № 9101 від 25 жовтня 2019 року.

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 має перед позивачем заборгованість за тілом кредиту та нарахованими процентів в розмірі 20 323,32 грн за договором № 9101 від 25 жовтня 2019 року (а.с.36-37).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 101 від 25 жовтня 2019 року у розмірі 20 232,32 грн.

Отже, рішення суду першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позову, а саме в частині стягнення 12 407,24 грн заборгованості за тілом кредиту № 101 від 25 жовтня 2019 рокута 7825,08 грн заборгованості по процентам, а всього 20 232,32 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск АТ «ПУМБ» строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Укладений сторонами кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, а тому незалежно від визначення у договорі загального строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Оскільки розрахунковим днем коли відповідачка мала виконувати зобов`язання, є 30 число кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

За таких обставин встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Відповідно до розрахунку заборгованості складеного банком, останній платіж на погашення тіла кредиту відповідачка здійснила 04 лютого 2025 року (а.с.37).

Тому колегія суддів дійшла висновку, що строки позовної давності АТ «ПУМБ» повністю дотримано.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволені вимог зі стягнення заборгованості за кредитним договором № 101 від 25 жовтня 2019 року у розмірі 20 232,32 грн з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову у цій частині.

Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог також підлягає ухваленню нове рішення і в частині розміру стягнутого судового збору.

Зокрема, із ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» підлягає стягненню за подання позовної заяви 2422,4 грн судового збору.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції у постанові, зокрема вирішує питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, із Відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,6 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного Товариства «Перший Український Міжнародний Банк» задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 08 вересня 2025 року в частині відмови у задоволені вимог зі стягнення заборгованості за кредитним договором № 101 від 25 жовтня 2019 року у розмірі 20 232,32 грн та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором № 101 від 25 жовтня 2019 року у розмірі 20 232,32 грн, яка складається з: 12 407,24 грн заборгованість за кредитом та 7825,08 грн заборгованість процентами.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 08 вересня 2025 року в частині стягнення судового збору змінити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства «Перший Український Міжнародний Банк» 2422,4 грн судового збору за подання позовної заяви та 3633,6 грн за апеляційне оскарження, а всього 6056 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді