Номер провадження: 22-ц/813/3176/25
Справа № 512/1028/23
Головуючий у першій інстанції Брюховецький О.Ю.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ст. 369 ЦПК України) цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Хархан Оксана Володимирівна

на рішення Савранського районного суду Одеської області від 04 березня 2024 року

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Позов обґрунтовано тим, що 16.03.2018 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір Z75.00302.003765650. 08.05.2018 ОСОБА_1 уклав із АТ «Ідея Банк» кредитний договір С-302-0. В подальшому 07.07.2023 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №07072023 відповідно до умов якого право грошової вимоги за вищевказаними кредитними договорами перейшло до позивача.

Заборгованість за кредитним договором № Z75.00302.003765650 від 16.03.2018 становить 36573,44 грн, за кредитним договором № С-302-0 від 08.05.2018 становить 9090,46 грн.

Відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати надані йому кредитні кошти в строки, передбачені кредитними договорами, в результаті чого ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулось до суду за захистом своїх прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Савранського районного суду Одеської області від 04 березня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № Z75.00302.003765650 від 16.03.2018 у сумі 36573,44грн, з яких: 13230,24 грн - заборгованість за основним боргом, 23343,20 грн - сума заборгованості за відсотками.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №С-302-0 від 08.05.2018 у сумі 9090,46 грн, з яких: 3000,00 грн - заборгованість за основним боргом, 6090,46 грн - сума заборгованості за відсотками.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2684 грн.

Висновок суду мотивовано тим, що факт невиконання ОСОБА_1 грошових зобов`язань за кредитними договорами встановлено, порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом примусового стягнення боргів за кредитним договором № Z75.00302.003765650 від 16.03.2018 у сумі 36573,44 грн. та за угодою №С-302-0 від 08.05.2018 у сумі 9090,46 грн. А також відповідачем не спростовано жодними належними й допустимими доказами зазначені позивачем обставини.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалене з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що являється військовим з 15.02.2023, тому нарахування відсотків за користування кредитами здійснено незаконно; посилається на несправедливий, неспівмірний розмір відсотків по відношенню до розміру тіла кредиту, відсотки за користування кредитними коштами майже вдвічі перевищують основну заборгованість; судом першої інстанції неналежним чином встановлено факт перерахування коштів відповідачу, оскільки позивач належними та допустимими доказами такого перерахування не довів; також скаржник просить застосувати строки позовної давності та відмовити у позові.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» посилається на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Скаржник заперечував проти долучення відзиву до матеріалів справи, посилаючись на несвоєчасність та необґрунтованість доказів, наданих позивачем.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту ст. 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Фактичні обставини справи, встановлені судом, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 16.03.2018 між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Z75.00302.003765650.

Відповідно до пункту 1.1 вказаного Договору, банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 15500,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.

Згідно пункту 1.2 зазначеного Договору, банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 60 місяців. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника.

Відповідно до пункту 1.3 вказаного Договору, за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 0,49%.

Згідно пункту 1.4 зазначеного Договору, станом на день укладення договору змінна частина, визначена за Рішенням Правління банку, становить 9,5%, що разом з змінною частиною ставки складає змінювану процентну ставку в розмірі 9,99%.

Відповідно до пункту 1.7 вказаного Договору, банк повідомляє позичальника про зміну розміру процентної ставки та надсилає позичальнику новий графік щомісячних платежів за кредитним договором листом без внесення змін (доповнень) до договору не пізніше як за 15 календарних днів до дати, з якої почне діяти нова ставка. Таке повідомлення вважається надісланим в день його відправлення на адресу позичальника, що зазначена в цьому договорі. До направлення повідомлення на адресу позичальника поштою прирівнюється також і його вручення позичальнику, члену його родини чи представнику позичальника під розписку. Новий графік щомісячних платежів стає невід`ємною частиною цього договору.

Згідно пункт 1.13 зазначеного Договору, банк відкриває позичальнику банківський поточний рахунок НОМЕР_1 у гривні в рамках пакету послуг «БПР «Стартовий», що обслуговується на умовах договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

Відповідно до пунктом 2.1 вказаного Договору, позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 щомісячних внесках включно до 1 дня/числа кожного місяця, згідно Графіку щомісячних платежів.

Згідно пункту 2.5. зазначеного Договору, нарахування процентів здійснюється 2 рази на місяць за методом «факт/факт», а плата за обслуговування кредитної заборгованості нараховується щомісяця починаючи з дати видачу кредиту.

Крім того, відповідачем ОСОБА_1 під час укладення вищевказаного кредитного договору підписано Паспорт споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), в якому викладені умови кредитування відповідача, які є аналогічними умовам його кредитування, що викладені у кредитному договорі.

При цьому, у розділі 4 «Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту споживача» зокрема вказано плату за обслуговування кредитної заборгованості 3,03% щомісячно від початкової суми кредиту.

Крім того, у розділі 6 «Додаткова інформація» зокрема зазначено наслідки прострочення виконання та /або невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит пеня за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості) в розмірі: 0,15% - в період прострочення оплати від 1 до 60 календарних днів та 0,65% - в період прострочення оплати з 61 календарного дня.

Додатком до зазначеного Паспорта споживчого кредиту є Графік щомісячних платежів за кредитним договором, який є аналогічним Графіку щомісячних платежів, що міститься у кредитному договорі №Z75.00302.003765650 від 16.03.2018.

Відповідно до ордеру-розпорядження №1 «Про видачу кредиту» від 16.03.2018, ПАТ «Ідея Банк здійснило переказ коштів у сумі 13362,07 грн», підстава - договір № Z75.00302.003765650 від 16.03.2018.

Згідно ордеру-розпорядження №2 «Про сплату страхового платежу» від 16.03.2018, ПАТ «Ідея Банк здійснило переказ коштів у сумі 2137,93 грн», підстава страховий платіж від ОСОБА_1 .

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № Z75.00302.003765650 від 16.03.2018 за період з 07.07.2023 по 30.11.2023 в ОСОБА_1 виникла заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» в розмірі 36573,44 грн.

Втім, апеляційний суд звертає увагу на те, що з 07.07.2023 по 30.11.2023 заборгованість не збільшувалась.

Крім того, 08.05.2018 між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду №С-302-0 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної карти з сумою/ліміт кредиту 1000,00 - 200000, 00 грн, терміном кредитування 12 місяців, умовами погашенням основної суми кредиту щомісяця, реальна процентна ставка, відсотків річних 124,74%.

Відповідачем ОСОБА_1 під час укладення вищевказаної угоди підписано Паспорт споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), в якому викладені умови кредитування відповідача, які є аналогічними умовам його кредитування, що викладені у вищевказаному кредитному договорі.

При цьому, у розділі 4 «Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту споживача» зокрема, вказано плату за обслуговування (від залишку заборгованості на кінець місяця) 4%, а реальна річна ставка, відсотків річних 124,74%.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №С-302-0 від 08.05.2018 за період з 07.07.2023 по 30.11.2023 в ОСОБА_1 виникла заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» в розмірі 9090,46грн.

Втім, апеляційний суд також звертає увагу на те, що з 07.07.2023 по 30.11.2023 розмір заборгованості не збільшувався.

07.07.2023 р. між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 07072023.

Відповідно до п.3.1 вказаного Договору факторингу, загальна сума фінансування фактором клієнту під відступлення прав вимоги становить 15 500 000 гривень 00 копійок та включає в себе фінансування відповідно до Реєстру боржників №1, Реєстру боржників №2, Реєстру боржників №3, Реєстру боржників №4. Сума фінансування згідно Договору (Реєстру боржників №1, Реєстру боржників №2, Реєстру боржників №3, Реєстру боржників №4), що підлягає перерахуванню на рахунок клієнта становить 15 300 000 гривень 00 копійок.

Згідно п.5.1 зазначеного Договору факторингу, права вимоги вважаються такими, що перейшли від клієнта до фактора в день підписання відповідного реєстру боржників, за умови виконання фактором зобов`язань передбачених п.4.1 цього договору.

Як вбачається з платіжної інструкції №19913 від 11 липня 2023 року, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перерахувала на рахунок АТ «Ідея Банк» 15 300 000 гривень 00 копійок, як оплату за відступлення прав вимоги згідно Договору факторингу №07072023 від 07 липня 2023 року.

Відповідно витягу з реєстру боржників № 4 від 07.07.2023 до договору факторингу № 07072023 від 07.07.2023 позивач набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № Z75.00302.003765650 від 16.03.2018 у сумі 36573,44 грн, з яких: 13230,24 грн заборгованість за основним боргом, 23343,20 грн сума заборгованості за відсотками та за угодою №С-302-0 від 08.05.2018 у сумі 9090,46 грн, з яких: 3000,00 грн заборгованість за основним боргом, 6090,46 грн сума заборгованості за відсотками.

Апеляційний суд частково погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1ьстатті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 14 постанови від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (ст. ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст. 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (ст. 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (ст. 536, 638, 1056-1 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі, а відповідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Згідно з ч. 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як вбачається з матеріалів справи, Кредитні договори від 16.03.2018 та від 08.05.2018, укладені між первісним кредитором та відповідачем, містять основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату їх видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, на кожному з них наявний підпис відповідача.

За вказаних обставин, суд першої інстанції правильно вважав встановленим факт укладення між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 кредитних договорів №Z75.00302.003765650 та №С-302-0.

Скаржник заперечував проти долучення доказів, доданих до відзиву на апеляційну скаргу, посилаючись на відсутність запиту таких доказів, відповіді на запит, а також на те, що такі докази не можуть підтвердити факт наявності кредитної заборгованості, втім апеляційний суд не погоджується з такими доводами скаржника та виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач на підтвердження укладення кредитного договору з відповідачем, отримання ним кредитної лінії та розміру заборгованості за кредитним договором надав до апеляційного суду, зокрема: виписку про рух коштів по рахункам відповідача, довідки-розрахунки заборгованостей ОСОБА_2 .

З дослідженої виписки про рух коштів вбачається, що станом на 28.02.2019 та 18.02.2019 у відповідача виникла заборгованість в сумі 9090,46 грн та 36573,44 грн відповідно.

Апеляційний суд не може ігнорувати такі докази, оскільки вони мають істотне значення для вирішення справи, а саме дають змогу встановити наявність руху коштів на рахунках відповідача, отримання ним кредитних коштів від первісного кредитора та, відповідно, наявність заборгованості. Оскільки таких документів як виписки з особового рахунку немає у позивача у безпосередньому розпорядженні та задля отримання таких відомостей у позивача виникла необхідність витребувати у первісного кредитора(банку) згадану інформацію, то апеляційний суд вважає за необхідне долучити вказані докази до матеріалів справи виходячи з наявності істотного значення для вирішення справи в даному провадженні.

Тому, дійсно, з досліджених виписок про рух коштів вбачається, що станом на 28.02.2019 та 18.02.2019 у відповідача виникла заборгованість в сумі 9090,46 грн та 36573,44 грн відповідно.

Після вказаних дат донарахування штрафних санкцій, пені, відсотків не виконувалось.

Скаржник посилається на необхідність звільнення від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом на підставі того, що ОСОБА_1 з 15.02.2023 знаходиться на службі у Збройних Силах України.

Так, відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Згідно із роз`ясненнями Національного банку України у листі від 02 вересня 2014 року №18-112/48620 для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року №322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

Відповідно до роз`яснень Головного управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України Міністерства оборони України (лист від 01 лютого 2019 року №321/722) зазначено, що документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем з початку і до закінчення особливого періоду, а також підтверджує призов під час мобілізації резервістів та військовозобов`язаних є військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки.

Враховуючи, що відповідач перебуває на військовій службі він має право на визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пільги, гарантії та компенсації, зокрема, на звільнення від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом.

Пункт 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу закон не передбачає, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Застосування приписів п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед банківською установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку щодо наявності в особи спеціального статусу.

Із урахуванням викладеного, апеляційний суд не погоджується з позицією скаржника, оскільки нарахування відсотків завершилося задовго до дати становлення на військову службу скаржника, тому такі доводи апеляційної скарги задоволенню не підлягають.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність договору факторингу та не підтвердження наявності права вимоги, а також про відсутність інформування відповідача про перехід права вимоги апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до ст.1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 «... боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі».

При умові, що відповідач з будь-яких підстав не отримав вищезазначені повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки первісних кредиторів, які вказані в кредитних договорах, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст.516 ЦК України.

Таким чином, в разі сплати відповідачем коштів на рахунки Попереднього Кредитора, вони були б перераховані на рахунки ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та зараховані на погашення кредитної заборгованості.

Всупереч умовам кредитних договорів, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу прав грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунок первісних кредиторів, ані на рахунки ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів».

Згідно із розрахунком заборгованості за кредитними договорами від 28.02.2019 та від 18.02.2019 загальна сума заборгованості ОСОБА_1 становить 45663,9 грн.

З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 07.07.2023 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Щодо доводів скаржника про застосування позовної давності апеляційний суд виходить з наступного.

Також, скаржник вважає, що позивач звернувся до суду з позовом із пропуском строків позовної давності на захист свого порушеного права. Скаржник просить звернути увагу суду на те, що у строк встановлений договором, тобто не пізніше 16.03.2023, кредитор мав право звернутися до суду з даним позовом, натомість позов надійшов до суду 28 грудня 2023 року. Тому скаржник заявляє клопотання про застосування строків позовної давності.

Верховний Суд наголошує на тому, що дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах. Правова визначеність є універсальною правовою категорією, дія якої поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи необґрунтованому втручанню у права відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися заважким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦПК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Тлумачення ч. 5 ст. 267 ЦК України свідчить що під поважними причинами пропуску позовної давності слід розуміти такі обставини, що з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.

При цьому, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц.

Позовна давність у національній правовій системі не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року у справі№ 911/3680/17 та у справі № 911/3677/17).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93,§ 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

За змістом ст. 261 ЦПК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13, за змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони прав на позов.

При цьому для сінгулярного правонаступника позивача цей строк не змінюється по відношенню до первинного кредитора саме внаслідок правонаступництва.

Скаржник помилково ототожнює кінцеву дату дії кредитного договору 16.03.2023 з кінцем перебігу позовної давності, що унеможливлює прийняття такого доводу апеляційним судом.

Отже, з урахуванням початку перебігу позовної давності, що вбачається з матеріалів справи пов`язано з перериванням здійснення регулярних зарахувань по кредиту зі сторони відповідача в 2019 році загальний трирічний строк позовної давності має спливати у 2022 році.

Втім, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що пунктом 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на території України з 19 грудня 2020 року був введений в дію карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Постановою КМУ від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 на території введений воєнний стан, який неодноразово продовжувався, та діяв на момент звернення до суду з позовною заявою у жовтні 2023 році.

Пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) був виключений на підставі Закону України від 14 травня 2025 року № 4434-IX (набув чинності з 04.09.2025).

Враховуючи вищевикладене, строк позовної давності у спірних правовідносинах на день звернення до суду з позовом не сплив, і ці доводи колегія суддів відхиляє.

Щодо доводів апеляційної скарги про факт перерахування коштів, а саме що «до суду не надано докази перерахування кредитних коштів на його рахунок (виписки, рахунок)», колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як на підставу для задоволення вимог апеляційної скарги, скаржник посилається на те, що позивачем не доведено за допомогою належних та допустимих доказів факт видачі (перерахування) йому грошових коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір Z75.00302.003765650 від 16.03.2018 та угода №С-302-0 від 08.05.2018 між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено в письмовій формі, підписано підписом відповідача, підписано заяву анкету, підписано заяву про акцепт публічної оферти на укладання договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку, що відповідає вимогам закону, унаслідок чого у сторін виникли права та обов`язки.

Також колегія суддів зауважує, що кредитний договір та угода містять особисті дані відповідача.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що 16.03.2018 та 08.05.2018 у встановленому кредитним договором та угодою порядку, було укладено спірні кредитний договір та угоду між фінансовою установою та відповідачем, а також перераховано суму тіла кредиту.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що до суду не надано докази перерахування кредитних коштів на його рахунок (виписки, рахунок), не беруться апеляційним судом до уваги з огляду на те, що позивачем додано беззаперечний доказ перерахування кредитних коштів, а саме виписки по рахунках відповідача, з яких вказаний факт вбачається.

Щодо доводів апеляційної скарги про співмірність та справедливість нарахованих відсотків апеляційний суд зазначає наступне.

Водночас відповідач у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі, зокрема, посилається на те, що вимоги щодо нарахування відсотків є несправедливими і значно перевищують розмір за тілом кредиту.

Апеляційний суд погоджується з такими доводами відповідача з огляду на таке.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі №679/1103/23.

Апеляційний суд зазначає, що заборгованість згідно кредитним договором № Z75.00302.003765650 від 16.03.2018 складає 36573,44 грн, з яких: 13230,24 грн заборгованість за основним боргом, 23343,20 грн сума заборгованості за відсотками; за угодою №С-302-0 від 08.05.2018 заборгованість складає 9090,46 грн, з яких: 3000,00 грн заборгованість за основним боргом, 6090,46 грн сума заборгованості за відсотками.

Колегія суддів стверджує, що дійсно розмір відсотків є завищеним відносно тіла кредиту, непропорційними і нерозумними, що є за своєю суттю несправедливим, оскільки порушують права споживачів кредитних послуг.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд застосовує положення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині обмеження компенсаційних заходів і вважає за необхідне стягнути суми заборгованості за відсотками:

-за кредитним договором Z75.00302.003765650 від 16.03.2018 14500 гривень;

-за угодою №С-302-0 від 08.05.2018 3500 гривень.

Доводи апеляційної скарги повною мірою висновків суду не спростовують та на правильність ухваленого рішення не впливають, за виключенням розміру нарахованих відсотків за користування кредитними коштами.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги вважає, що оскаржуване рішення Савранського районного суду Одеської області від 04 березня 2024 року підлягає зміні в частині розміру заборгованості за відсотками за договором про надання кредиту Z75.00302.003765650 від 16.03.2018 з 23343,20 грн на 14500 грн, а за угодою №С-302-0 від 08.05.2018 з 6090,46 грн на 3500 грн.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за результати перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції апеляційним судом встановлено наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення в частині заявленого позивачем та задоволеного судом першої інстанції розміру заборгованості по відсоткам, у відповідності до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України, апеляційним судом здійснюється розподіл судових витрат з урахуванням заявлених позовних вимог. Сплата судового збору скаржником підтверджується платіжною інструкцією № 9361-8628-8675-0793 від 27 листопада 2024 року на суму 4028 грн.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у відсотковому співвідношенні задоволено 25,04% вимог скаржника (45663,9 грн 100% вимог; зменшено до 34230,24 грн 74,96%; різниця зменшення, яка задоволена за апеляційною скаргою: 11433,66 25,04%), тому розмір судового збору, який підлягає стягненню з позивача становить 1008,11 грн (4028 х 25,04%).

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Хархан Оксана Володимирівна задовольнити частково.

Рішення Савранського районного суду Одеської області від 04 березня 2024 року змінити в частині стягнення суми заборгованості за відсотками за кредитним договором Z75.00302.003765650 від 16.03.2018 з 23343,20 грн на 14500 грн, за угодою №С-302-0 від 08.05.2018 з 6090,46 грн на 3500 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (, адреса місця знаходження: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30) на користь ОСОБА_1 (зареєстрованого АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1008 гривень 11 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький