Провадження № 2/204/1075/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, у складі:

головуючого - судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представника адвоката Єрмолова Є.М., відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представниці адвокатки Цівань Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження об`єднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю, -

У С Т А Н О В И В:

17 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачки ОСОБА_2 із вимогою про поділ спільного майна подружжя (а. с. 1-8).

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що сторони з 25 березня 2011 року перебували у шлюбі. 22 грудня 2021 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі шлюб між сторонами розірвано. Стверджує, що у період перебування сторін у шлюбі ними було придбано дві квартири: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , які є спільною сумісною власністю подружжя, але він позбавлений права користування та володіння спільним майном, бо відповідачка чинить йому перешкоди (змінила замки, здала квартиру без його згоди в оренду). Водночас зазначає, що у шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за їх спільною згодою проживає разом з ним. Вказує, що всі витрати по утриманню сина він несе сам, оскільки відповідачка не виконує свої батьківські обов`язки щодо утримання спільної дитини, зокрема сплати аліментів на дитину, має заборгованість по їх сплаті аліментів. Тому вважає, що при поділі майна сторін справедливим буде відійти від рівності часток сторін на його користь, у співвідношенні 60/40. Оскільки оціночна вартість об`єкта нерухомого майна, зокрема квартири АДРЕСА_1 складає 790 203 гривні 83 копійки, а квартири АДРЕСА_2 - 3 487 485 гривень 57 копійок, що загалом становить 4 277 689 гривень 40 копійок, то йому належить 2 566 613 гривень 64 копійки (60 %). Відтак, прохає суд припинити режим спільної сумісної власності сторін на спірні квартири; визнати за ним право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 , а за відповідачкою на квартиру АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідачки на його користь грошову компенсацію замість частки у спільному майні у сумі 1 776 409 гривень 81 копійка, та покласти судові витрати на відповідачку.

Ухвалою суду від 13 січня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 30 хвилин 06 лютого 2025 року (а. с. 62), копія якої надіслана учасникам справи 13 січня 2025 року за вихідним № 1471/25-вих/2/204/1075/25 (а. с. 63).

29 січня 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю (а. с. 74-77).

Обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 березня 2011 року. 22 грудня 2021 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ними було розірвано. Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати

ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_3 , та 2/3 частки квартири АДРЕСА_4 . 28 вересня 2011 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її матері на: квартиру АДРЕСА_3 , та 2/3 частки квартири АДРЕСА_4 . При цьому, зазначає, що 1/3 частки квартири АДРЕСА_4 належала їй раніше на праві власності по приватизації. Стверджує, що 15 вересня 2012 року вона за 351 692 гривні продає квартиру АДРЕСА_4 , та 20 жовтня 2012 року за ці гроші (за 128 000 гривень) купує квартиру АДРЕСА_1 . Вказує, що оскільки відповідач в той час не працював, а вона перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною, то продаж спадкової квартири та купівля іншої квартири за меншу суму, давало їм можливість проживання на різницю від цих коштів. Зазначає, що в подальшому, коли кошти, які залишилися від продажу попередньої квартири скінчилися, вона 29 серпня 2013 року, за 510 300 гривень, продала квартиру АДРЕСА_3 , та у цей же день, за отримані кошти від продажу другої квартири, за 453 600 гривень, купила квартиру АДРЕСА_5 , а за решту коштів сім`я продовжила проживати деякий час. При цьому, вказує на те, що відповідач весь цей час не працював, а влаштувався на роботу тільки тоді, коли скінчилися і кошти від продажу другої квартири. Вважає, що спірні квартири є її особистою власністю, оскільки не дивлячись на те, що вони були придбані у період шлюбу, вони придбані за її особисті кошти отримані від продажу спадкового майна, а тому не можуть бути спільною сумісною власністю подружжя. Тому прохає суд визнати спірні квартири її особистою власністю, а судові витрати покласти на відповідача ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 06 березня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю об`єднано в одне провадження, присвоївши номер справи № 204/12369/24 (а. с. 116).

26 березня 2025 року на адресу суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 адвоката Єрмолова Є.М. (а. с. 128-133), в якому він зустрічні позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.

В обґрунтування відзиву зазначає, що квартиру АДРЕСА_1 , було придбано подружжям у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю., за реєстровим № 675. Покупцем та номінальним власником спільного сумісного майна за договором купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2012 року виступила ОСОБА_2 . Вказує, що у п. 9 цього договору зазначено, що покупець набуває вищевказане майно за згодою чоловіка - ОСОБА_1 , що відповідно до вимог ст. 369 ЦК України свідчить про те, що спірна квартира буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купується дружиною під час перебування в зареєстрованому шлюбі за їх спільні кошти. Стверджує, що так само сторонами було придбано і другу квартиру АДРЕСА_2 , зокрема на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю., за реєстровим № 2851. Вказує, що у пункті 9 цього договору зазначено, що набування майна за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка - ОСОБА_1 , що відповідно до вимог ст. 369 ЦК України, свідчить про те, що вказана квартира буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купується дружиною під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя. При цьому посилався на правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц та від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22. Вважає, що таким чином сторони засвідчили той факт, що зазначене вище нерухоме майно набувалось у спільну сумісну власність. Крім того, як зазначено позивачем за зустрічним позовом, вказані правочини вчинялись за кошти, що є її особистими, які отримані від продажу особистого майна, але звертає увагу суду на те, що при цьому сторони обопільно скерували намір при придбанні даних квартир діяти в інтересах сім`ї, та надали згоду одне одному на придбання нерухомості саме у спільну власність, що підтверджено нотаріальними згодами при придбанні квартир. Тобто, такі дії сторін свідчать про те, що сторони при оформленні правочинів домовилися, що джерелом набуття цього майна є спільні кошти та спільна праця подружжя (незалежно від того, чи ОСОБА_2 отримала вказані кошти від укладання правочину щодо продажу її власної квартири в той момент, коли вона займалась домашнім господарством та доглядом за дитиною) та незалежно від того, що ОСОБА_1 мав дохід (працював в АТ «КБ «Приват Банк», ДП ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова, здійснював підприємницьку діяльність як ФОП, виконував перевезення великогабаритних вантажів територією України власним вантажним транспортом). Вважає, що за вказаних обставин, можна дійти висновку, що квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, які підлягають поділу. Стверджує, що під час укладення договорів купівлі-продажу квартир, подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна спірних квартир, яке було посвідчено приватним нотаріусом у договорах купівлі-продажу та заявах про надання згоди на придбання вказаних квартир, а також засвідчення того, що вони будуть спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купуються у шлюбі за спільні кошти. Тому прохає суд у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Протокольною ухвалою суду від 03 вересня 2025 року у справі закрито підготовче судове засідання, розгляд справи призначено по суті (а. с. 200-202).

10 грудня 2025 року на адресу суду надійшла письмова промова у судових дебатах представника ОСОБА_1 адвоката Єрмолова Е.І. (а. с. 249-253), в якій він зазначає про те, що з березня 2011 року сторони перебували у шлюбі, мають спільного сина ОСОБА_5 , 2011 року народження. Стверджує, що влітку 2012 року сторони в інтересах сім`ї вирішили придбати та придбали за спільні кошти сім`ї (зокрема накопичення позивача; зароблені спільні кошти в період шлюбу; кошти відповідача отримані від продажу частки в майні, спадщині) спірне нерухоме майно. При цьому зазначає, що сторонами заздалегідь було обумовлено, що всі кошти, за які буде набуватися майно в шлюбі є спільним сумісним майном подружжя відповідно до вимог ст. ст. 60-65 СК України. Вказує, що у жовтні 2012 року сторони обрали для купівлі однокімнатну, при цьому домовилися, що в подальшому ця квартира залишить сину ОСОБА_5 , а вони собі куплять іншу, більшу за площею. Зазначає, що під час придбання квартири АДРЕСА_6 , позивач надав письмову згоду на її придбання у спільну сумісну власність. Вказує, що договір купівлі-продажу вказаної квартир також містить посилання на заяву позивача про надання згоди на розпорядження майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, а його заява (згода) містить посилання на вимоги ст. 65 СК України. Тому вважає, що у момент укладання договору сторони підтвердили факт, що вони купуючи квартиру розпоряджаються спільним сумісним майном грошима, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та вчиняють таку дію за взаємною згодою. Вказує, що у липні 2013 року сторони знайшли другу квартиру АДРЕСА_2 , яка ними набувалася у власність для проживання їхньої сім`ї. При цьому, стверджує, що коштами для придбання цієї квартири були особисті кошти позивача, які були ним накопичені до шлюбу; кошти, які були ним зароблені під час шлюбу, поки відповідачка перебувала в декретній відпустці, а також частина коштів, отриманих відповідачкою від продажу успадкованого майна. Вказує, на те, що так само, під час придбання цієї квартири позивачем надавалася письмова згода на її придбання у спільну сумісну власність, а договір про її купівлі-продажу також містить посилання на його заяву про надання згоди на розпорядження майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, яка в свою чергу, містить посилання на вимоги ст. 65 СК України. Таким чином, вважає, що у момент укладання договору сторони підтвердили факт, що вони купуючи цю квартиру розпоряджаються спільним сумісним майном грошима, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та вчиняють таку дію за взаємною згодою. Разом з цим, зазначає, що підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків, а тому під час укладання вказаних договорів подружжя висловило свою волю щодо правового режиму як грошових коштів, за які набувалося спірне майно, так і самого спірного майна в майбутньому. Тому вважає, що оскільки в момент укладання договору про придбання нерухомого майна подружжям, була надана письмова згода іншим з подружжя на таке придбання, то вважає, що таке придбання здійснюється за спільні сумісні кошти подружжя та у їхню спільну сумісну власність, а відтак, суд своїм рішенням не може підміняти домовленість подружжя про набуття ними майна у спільну сумісну власність. З цих підстав, прохає суд позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

10 грудня 2025 року на адресу суду надійшла письмова промова ОСОБА_1 в судових дебатах (а. с. 254-258), в якій він зазначає, що майже всі доводи відповідачки щодо їхнього одруження, заробляння грошей, виховання дитини, спотворені, не відповідають дійсним обставинам справи та направлені на створення його негативного образу перед судом. Стверджує, що він ніколи не вчиняв жодного насилля відносно дружини, сім`ї; завжди був та є гідним чоловіком та батьком, який намагався створити достойні умови життя для своєї сім`ї. Вказує, що відносини з відповідачкою в них почалися з літа 2010 року, вони планували створити сім`ю, тому вже восени 2010 року він зробив їй пропозицію, про що вони повідомили батьків, в тому числі матір відповідачки. Зазначає, що потім він дізнався про те, що остання зловживала алкоголем, та взимку 2011 року покінчила життя самогубством на фоні триваючого вживання спиртних напоїв, а оскільки на той період відповідачка вже була вагітна, то він взяв на себе організацію похорон та поминок її матері. Вказує, що з моменту смерті матері, відповідачка жодного разу не відвідала її могилу, не прибирала її, все це робить він, не зважаючи на те, що її матір знав лише кілька місяців. Стверджує, що з цих підстав заплановане весілля вони вирішили не проводити, а коли емоційний стан відповідачки стабілізувався, вони подали заяву до РАЦСу, а згодом уклали шлюб без урочистостей. Пізніше, в травні 2011 року у них народився син ОСОБА_5 . Стверджує, що з 2010 року родину забезпечував він особисто, оскільки дружина перебувала в декретній відпустці. Вказує, що він на той час мав вантажний автомобіль, був ФОПом, мав будівельний бізнес, здавав житло у суборенду, тому вони мали достатньо грошей для забезпечення сім`ї усім необхідним. Зазначає, що через два роки спільного проживання, вони з дружиною вирішили, що їм потрібно розширяти свою житлову площу, тому восени 2012 року вирішили придбати квартиру АДРЕСА_7 . При цьому, стверджує, що кошти на її придбання вони витрачали порівну (частину його особистих коштів, які він заробив до одруження, та частину її коштів, отриманих від продажу спадкового майна. Разом з цим, зазначає про те, що йому достеменно відомо, що більшу частину грошових коштів від продажу спадкового майна відповідачка віддала своєму братові ОСОБА_6 . Вказує на те, що спірна квартира набувалася у спільну сумісну власність подружжя підтверджує його заява надана нотаріусу під час оформлення договору купівлі-продажу спірного майна. Крім того, зазначає, що у квартирі АДРЕСА_1 , він самостійно робив ремонт з підрядниками його будівельної компанії. Стверджує, що з вересня 2012 року вони переїхали жити до квартири АДРЕСА_8 , яка належить йому особисто, де проживали сім`єю. При цьому зазначає, що на той час він вже працював на заводі ПМЗ майстром з будівництва, разом з тим мав ФОП, здавав у суборенду житлові приміщення, здавав в оренду власний вантажний автомобіль. Разом з цим, стверджує, що він ніколи жодних грошових коштів від відповідачки не отримував, а сім`я жила виключно на його доходи, від його заробітку, оскільки відповідачка перебувала в декреті. Вказує, що в подальшому, в середині 2013 року вони з дружиною придбали квартиру АДРЕСА_2 . Стверджує, що кошти на її придбання вони витрачали порівну (частину його особистих коштів, які він заробив до одруження, та частину її коштів, отриманих від продажу спадкового майна, а також частина коштів сім`ї, які вони заробили протягом 2011-2013 років. Водночас, зазначає про те, що йому достеменно відомо, що більшу частину грошових коштів від продажу спадкового майна відповідачка розподілила між бабусею та її батьком, який мешкав в рф, оскільки останній хворів і йому потрібні були кошти на лікування. Вказує, що оскільки він розуміється на будівництві, то всі питання, пов`язані з ремонтом, фінансові та організаційні вирішував він. При цьому зазначає, що в будинку по АДРЕСА_9 він винаймав квартиру для бабусі відповідачки, оскільки останній було далеко їздити до неї, а сама відповідачка здавала в оренду квартиру АДРЕСА_1 , натомість отримані кошти витрачала на власний розсуд, у зв`язку з чим в сім`ї почалися сварки. Вказує, що восени 2019 року він запропонував відповідачці піти працювати керівником в хостел, який вони орендували та здавали в суборенду, а згодом він дізнався, що вона має відносини з гостем хостелу. Після цього, дізнався, що вона оприбуткувала готівку хостелу за два місяці (близько 60 тисяч гривень), лишивши його з боргами та дитиною, покинула їхню сім`ю. Стверджує, що відповідачка переїхала жити в інший район, майже не відвідувала сина та бабусю, яка через неналежний догляд згодом померла. Вказує, що пізніше, відповідачка під приводом негайного відвідування сина, викрала його, вимкнула його телефон, та без згоди батька змінила місце проживання дитини, тому він довгий час не знав де знаходиться його син. Зазначає, що в лютому 2021 року дитина повернулася до нього додому в занедбаному стані (син дуже схуд, мав неохайний зовнішній вигляд). Вказав, що після повернення дитини додому він дізнався, що співмешканець відповідачки погано ставився до дитини, а сама відповідачка забрала у сина планшет та здала його ломбард. Стверджує, що він сина утримує самостійно (оплачує йому додаткові уроки, на місяць щоліта відправляє його в табір, сплачував поїздки на море, двічі на рік возить на відпочинок в Карпати), натомість відповідачка участі в утриманні сина не приймає, тому він звернувся до суду з позовом про стягнення з неї аліментів, але вона і рішення суду не виконує. Зазначає, що він жодних матеріальних претензій до відповідачки не мав, оскільки до кінця 2024 року він мав вільний доступ до спірного майна, але з грудня 2024 року він такого доступу не має, через те, що відповідачка змінила замки, передавши одну квартиру в оренду. Потім він дізнався, що вона хоче продати спірне майно, залишивши сина без даху над головою. Тому він з метою захисту своїх прав та прав їхнього сина, який не має своєї житлової площі, вимушений був звернутися з даним позовом до суду та прохає суд його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

10 грудня 2025 року на адресу суду надійшла письмова промова в судових дебатах представниці ОСОБА_2 адвокатки Цівань Н.В., в якій вона зазначає, що первісний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки відповідачка заборгованості зі сплати аліментів перед ОСОБА_1 не має, вона приймає участь у вихованні та утриманні сина, й в тому числі окрім сплати аліментів. Вказує, що позивач не звертався з позовом про збільшення розміру аліментів, тому не має підстав вважати, що визначеного судом розміру матеріального утримання дитини недостатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини. Вказує, що ОСОБА_1 вважає спірні квартири об`єктами спільної сумісної власності, натомість ОСОБА_2 вважає, вказані квартири її особистою власністю, оскільки вони придбані за її особисті кошти від продажу її спадкового майна. Зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Вказує, що презумпція спільної сумісної власності може бути спростована, при цьому обов`язок доведення такого спростування покладено саме на того, хто її спростовує. Водночас зазначає, що ОСОБА_2 спростувала таку презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, тоді як ОСОБА_1 спростувати її доводів не зміг, зокрема того, що вона купила спірні квартири за особисті кошти, отримані від продажу спадкового майна так само, як не зміг підтвердити те, що вони купувалися за спільні сумісні кошти подружжя (наявність таких коштів, їх походження тощо). Разом з цим, зазначає, що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин постанова Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22, оскільки вона стосується інших правовідносин сторін. Разом з цим, зазначає, що у судовому засіданні ОСОБА_2 вже зазначала, що нотаріус їй не пояснювала про те, що квартири будуть набуватися у спільну сумісну власність, зміст згод-заяв чоловіка їй не був відомий, вона вважала, що це формальність через її перебування в шлюбі. Вказує, що жодних посилань на те, що спірні квартири придбані у спільну сумісну власність ані договори на їх придбання, ані самі заяви-згоди її чоловіка не містять, тому вона була переконана, що купує ці квартири у особисту власність, а згода чоловіка це лише формальність, як пояснив їй нотаріус. Разом з цим, зазначає, що той факт, що ОСОБА_2 придбала вказані квартири за особисті кошти, отримані від продажу її спадкового майна, може підтвердити й те, що у ОСОБА_1 , на той момент були одні борги (судові справи №№ 2-996/11, 0418/6358/2012, 203/1773/13-ц, 203/1789/13-ц). При цьому звертає увагу на те, що доказів того, що в нього були особисті заощадження, накопичені ним до шлюбу, останнім суду не надано. Більш того, останній не зміг зазначити ані суму таких заощаджень, ані джерел їх походження. Тому прохає суд у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримав у повному обсязі, прохав суд їх задовольнити, обґрунтування надав аналогічні тексту позовної заяви, відзиву на зустрічну позовну заяву та письмової промови в судових дебатах. Додатково зазначив, що спірні квартири купувалися подружжям за спільні кошти. Стверджував, що він працював, та приблизно 15 років, в тому числі й до шлюбу, збирав заощадження, але оскільки вони були нерегулярними, то він не може зазначити, яка саме сума була в нього. Водночас зазначив, що при укладанні договорів купівлі-продажу даних квартир нотаріусом йому з дружиною було роз`яснено, що ці кошти будуть спільною сумісною власністю, а придбане житло належатиме їм спільно. Стверджував, що про це також було зазначено у його письмових згодах на вчинення даних правочинів. Вказав, що оскільки дитина проживає разом з ним, при цьому він власного житла не має, а відповідачка належним чином зобов`язання щодо утримання сина не виконує, має заборгованість зі сплати аліментів, тому вважає, що при поділі майна необхідно відійти від презумпції рівності часток подружжя на його користь у розмірі 60/40. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до нього про визнання майна особистою власністю не визнав, проти їх задоволення заперечував та прохав відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Єрмолов Є.М. первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Обґрунтування надав аналогічні тексту позовної заяви, відзиву на зустрічний позов та письмової промови в судових дебатах.

У судовому засіданні ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 до неї про поділ майна не визнала, проти їх задоволення заперечувала в повному обсязі. Власні позовні вимоги до ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту зустрічної позовної заяви. Додатково зазначила, що вона перебувала у стосунках з ОСОБА_1 , з яким з осені 2010 року почала спільно мешкати, вже була від нього вагітна їхнім сином, але той не поспішав робити їй пропозицію одруження допоки не померла її мати, після смерті якої відкрилася спадщина на дві квартири. Вказала, що після смерті її матері, ОСОБА_1 майже одразу зробив їй пропозицію та вони розписалися. Потім вона народила дитину та перебувала у декретній відпустці по її догляду, в цей же час прийняла та оформила спадщину. Стверджувала, що до народження дитини вона заробляла кошти самостійно, ОСОБА_1 не працював, сім`ю не забезпечував, а після народження дитини вони спочатку жили на декретні кошти та кошти з депозитів, які лишилися після смерті матері, а коли депозитні кошти закінчилися, то вони з ОСОБА_1 вирішили, що необхідно продати одну з її спадкових квартир, щоб купити трохи меншу, а на решту коштів жити. Так вони і зробили, а коли закінчилися кошти від продажу першої квартири, то вони вирішили продати і другу квартиру, за кошти від продажу якої в цей же день купили іншу, меншу квартиру, а на решту коштів продовжили жити. При цьому, зазначила, що поки кошти від продажу і другої квартири не закінчилися, відповідач не працював, а вже після працевлаштувався. Зазначила, що всі 9 років саме вона піклувалася про їхнього сина, він весь час проживав разом з нею, а залишила вона дитину у січні 2020 року, коли покинула чоловіка. При цьому, потім (восени 2020 року) вона дитину забрала до себе, оскільки вже мала можливість її утримувати, бо почала працювати, але чоловік, дізнавшись про це, написав заяву в поліцію. Вказала, що пізніше син їй сказав, що хоче жити з батьком, оскільки той хворіє (перебуває на гемодіалізі), тому син зараз живе з батьком. Вказала, що аліменти не платила, оскільки не мала реквізитів для їх оплати, але на разі вже заборгованості по їх оплаті вона не має. Стверджувала, що про те, що при оформленні спірних квартир її особисті кошти, а в подальшому і придбані квартири можуть вважатися спільною сумісною власністю вона не знала, бо нотаріус їй цього не роз`ясняв, вона просто ознайомилася з договором та підписала його. Вважає, що спірні квартири є її особистою власністю, оскільки придбані за її особисті кошти, отримані від продажу її спадкового майна.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокатка Цівань Н.В., позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя заперечила в повному обсязі, прохала суд у їх задоволенні відмовити. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту зустрічної позовної заяви та письмової промови в судових дебатах.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_2 ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про її смерть серії НОМЕР_1 від 15 січня 2011 року (а. с. 81) та копією свідоцтва про народження ОСОБА_7 , серії НОМЕР_2 від 02 червня 1987 року (а. с. 82).

25 березня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (в дівоцтві ОСОБА_8 ) уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 25 березня 2011 року (а. с. 16).

15 вересня 2012 року ОСОБА_2 , діючи від себе та ОСОБА_6 , уклала з ОСОБА_9 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_10 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю. за реєстровим № 430 (а. с. 84 та на звороті).

Відповідно до вимог п. 3 цього договору, згадане відчужуване майно належить продавцям: 1/3 частина - ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 11 липня 2001 року згідно з розпорядженням від 11 липня 2001 року № 5/104-2001, зареєстрованого КП «ДМБТІ`ДОР 24 липня 2012 року, номер витягу 34932500, реєстраційний номер 34588857; та свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 28 вересня 2011 року за реєстровим № 3-3084, зареєстрованого в КП «ДМБТІ`ДОР 24 квітня 2012 року, номер витягу 33928514, реєстраційний номер 34588857.

Згідно з вимогами п. 4 цього договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 351 692 гривні.

20 жовтня 2012 року ОСОБА_2 , за договором купівлі-продажу укладеним зі ОСОБА_10 , за 128 000 гривень, купила квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю. за реєстровим № 675 (а. с. 86 та на звороті).

Відповідно до вимог п. 9 цього договору покупець набуває у власність майно за згодою чоловіка ОСОБА_1 , що підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рички К.Ю. 06 жовтня 2012 року за реєстровим № 600.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2013 року у справі № 203/1773/13-ц частково задоволено позовні вимоги КП «Дніпроводоканалу» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення, та стягнуто з останнього в рахунок погашення такої заборгованості 1 414 гривень 55 копійок та судовий збір 229 гривень 40 копійок.

При цьому, зі змісту судового рішення вбачається, що представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що така заборгованість виникла у зв`язку з тяжким матеріальним становищем.

Також з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що 15 березня 2013 року Кіровський районним судом м. Дніпропетровська було видано судовий наказ № 203/1789/13-ц, за яким з ОСОБА_1 на користь МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» було стягнуто заборгованість за теплопостачання у розмірі 5 331 гривня 17 копійок та судовий збір 114 гривень 70 копійок. В подальшому, ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2013 року вказаний судовий наказ було скасовано.

29 серпня 2013 року ОСОБА_2 з ОСОБА_11 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю. за реєстровим № 2854 (а. с. 85 та на звороті).

Відповідно до вимог п. 3 цього договору, ця квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 28 вересня 2011 року за реєстровим № 3-3083, зареєстрованого в КП «ДМБТІ`ДОР 24 квітня 2012 року, номер витягу 33937462, реєстраційний номер 34629217.

Згідно з вимогами п. 5 цього договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 510 300 гривень.

В цей же день, 29 серпня 2013 року, ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу укладеним зі ОСОБА_12 , за 453 600 гривень, купила квартиру АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю. за реєстровим № 2851 (а. с. 90 та на звороті).

Відповідно до вимог п. 9 цього договору покупець набуває у власність майно за згодою чоловіка ОСОБА_1 , що підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рички К.Ю. 06 жовтня 2012 року за реєстровим № 1847.

З довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 13 грудня 2024 року (а. с. 137-139 та на звороті) вбачається, що ОСОБА_1 має трудову діяльність з серпня 2008 року.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2021 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 19-20).

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 21 червня 2011 року (а. с. 18).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітні 2022 року у справі № 204/9693/21, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі, у розмірі 2 000 гривень щомісячно, починаючи стягнення з 07 грудня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 47-50).

05 січня 2024 року державним виконавцем Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лукіним М.В., за виконавчим листом № 204/9693/21, відкрито виконавче провадження ВП № 73714339 (а. с. 30 на звороті 31), про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі, у розмірі 2 000 гривень щомісячно, починаючи стягнення з 07 грудня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, та здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за попередні три роки та станом на 01 січня 2024 року, відповідно до якого борг на 01 січня 2024 року становить 52 000 гривень (а. с. 28 та на звороті).

10 січня 2024 року державним виконавцем Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лукіним М.В. винесено постанову про арешт коштів боржника (а. с. 33 на звороті).

Як вбачається із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 321195/11 від 09 грудня 2024 року (а. с. 27 та на звороті), у лютому 2024 року ОСОБА_2 сплатила заборгованість по аліментам за попередній період у сумі 51 931 гривня. Заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 січня 2024 року становить 18 069 гривень.

10 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ВП № 3 ДРУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 164 КК України (а. с. 36-37).

З копії довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААД № 078045 від 21 червня 2024 року (а. с. 56-57) вбачається, що ОСОБА_1 з 19 червня 2024 року первинно та безстроково встановлено інвалідність першої групи, підгрупи «Б» за загальним захворюванням. З цих підстав йому довічно призначено пенсію по інвалідності та видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_5 серії НОМЕР_6 (а. с. 55).

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності.

Так, зокрема, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного зі співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Тобто частка у праві спільної часткової власності встановлюється за домовленістю сторін або за законом, але з урахуванням вкладу кожного з них у його придбанні.

Нормами ч. 1 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 368 ЦК України, суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з вимогами ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом . Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Нормами ст. 370 ЦК України визначено порядок виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Так, зокрема, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Чинним законодавством України встановлюється режим спільної сумісної власності щодо майна, нажитого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Приписами ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вимогами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Верховний Суд у своїй постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 вказав на те, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Також наголошено, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Отже статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Крім того, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Разом з цим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Згідно з роз`ясненнями п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Приписами ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Вищевказані норми узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України наведених у цивільних справах № 6-2670цс16, № 6037цс13, № 6-2784цс15.

Так, ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовом про поділ майна подружжя, в його обґрунтування посилався на те, що оскільки ОСОБА_2 придбала спірні квартири у власність у період їх шлюбу, при цьому він надавав дозвіл на укладення цих правочинів, то вони є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу на загальних підставах. При цьому, посилався на висновки Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц та від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22. В той же час, ОСОБА_1 наполягав на відступі від презумпції рівності часток на його користь, оскільки він власного майна не має, а син проживає разом з ним, натомість ОСОБА_2 не виконує належним чином свої обов`язки щодо утримання дитини (має заборгованість зі сплати аліментів), то прохав здійснити поділ майна виходячи із часток 60/40, на його користь, однак суд не може погодитися з вказаним, з огляду на наступне.

Суд зазначає, що посилання ОСОБА_1 на висновки Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц та від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 є безпідставним, оскільки фактичні обставини (предмет спору, підстави позову, характер правовідносин) у цих справах, є суттєво відмінними від обставин поточної справи.

Так, предметом спору у справі № 727/7658/15-ц є визнання заяви про відмову від прийняття спадщини за законом недійсною, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення грошової компенсації, натомість в поточній справі предметом спору є поділ майна подружжя та визнання майна особистою власністю.

В свою чергу, у справі № 712/3590/22 предмет спору є тотожним, але фактичні обстави суттєво відмінні від обставин поточної справи.

Так, у справі № 712/3590/22 спірні квартири купувалися за згодами подружжя (одна за згодою дружини, а інша за згодою чоловіка), за змістом яких кожен з них відповідно до статті 369 ЦК України надав згоду один одному на купівлю за ціну та на умовах на її/його власний розсуд вказаної квартири. При цьому, у даних заявах ними було зазначено, що вказані квартири будуть спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купуються дружиною/чоловіком під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя.

Натомість, зі змісту заяви ОСОБА_1 , до договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2012 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю. 06 жовтня 2012 року за реєстровим № 600 (а. с. 197) убачається, що останній, згідно з вимогами ч. 3 ст. 65 СК України, де вказано, що згода подружжя на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення, та (чи) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідченою, без будь-якого до того примушування, як фізичного так і морального, він дає згоду на укладення попереднього договору та договору про купівлю його дружиною ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , за ціну та на умовах згідно свого розсуду. При цьому, останнім підтверджено, що всі питання ними було попередньо узгоджено та цей правочин відповідає інтересам їхньої сім`ї. Також у даній заяві зазначено, що зміст статей 60, 65 СК України нотаріусом йому роз`яснено.

У заяві ОСОБА_1 , до договору купівлі-продажу від 29 серпня 2013 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю. 06 жовтня 2012 року за реєстровим № 1847 (а. с. 196) зазначено, що згідно з вимогами ч. 3 ст. 65 СК України, де вказано, що згода подружжя на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення, та (чи) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідченою, без будь-якого до того примушування, як фізичного так і морального, він дає згоду на укладення попереднього договору та договору про купівлю його дружиною ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 , за ціну та на умовах згідно свого розсуду. При цьому, останнім підтверджено, що всі питання ними було попередньо узгоджено та цей правочин відповідає інтересам їхньої сім`ї. Також у даній заяві зазначено, що зміст статей 60, 65 СК України нотаріусом йому роз`яснено.

Таким чином, судом встановлено, що ані заява ОСОБА_1 від 20 жовтня 2012 року до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , ані його заява від 29 серпня 2013 року до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 не містять жодного посилання на ст. 369 ЦК України (щодо розпорядження спільним майном).

Також судом встановлено, що у вказаних заявах відсутні відомості про те, що спірні квартири будуть спільною сумісною власністю подружжя, а також відомості про те, що спірні квартири купуються його дружиною під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя.

З огляду на викладене, суд доходить переконливого висновку про те, що наявність письмових згод ОСОБА_1 на укладення ОСОБА_2 , як іншим із подружжя, договорів на придбання майна, зафіксованих у таких договорах, жодним чином не свідчить про придбання такого майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки доказів наявності у них такого спільного майна (грошових коштів) на придбання спірних квартир, останнім суду не надано, не дивлячись на те, що саме цим обумовлена необхідність згоди іншого подружжя на набуття одним із подружжя майна у право спільної сумісної власності.

Більш того, суд зазначає, що наявність такого майна (спільних грошових коштів на придбання спірних квартир) у сторін як подружжя, заперечується ОСОБА_2 та спростовано матеріалами справи, зокрема довідкою Пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 13 грудня 2024 року (а. с. 137-139 та на звороті).

Так, з вказаної довідки судом встановлено, що трудова діяльність ОСОБА_1 почалася з серпня 2008 року; натомість доказів того, що він був працевлаштований та мав доходи до вказаної дати останнім суду не надано, що в свою чергу спростовує також його доводи про те, що станом на дати придбання спірного майна, він мав власні заощадження, які збирав останні 15 років.

При цьому, суд зазначає, що у судовому засіданні ОСОБА_1 не зміг зазначити ані приблизної суми таких заощаджень, ані джерел їх походження до серпня 2008 року, що ставить під сумнів їх наявність як таких взагалі.

Крім того, суд зазначає, що з довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 13 грудня 2024 року (а. с. 137-139 та на звороті) убачається, що після укладення 25 березня 2011 року шлюбу, ОСОБА_1 у 2011 році працював всього два місяці (квітень 9875 гривень та липень 625 гривень), не дивлячись на те, що фактично був єдиним годувальником сім`ї, оскільки ОСОБА_2 перебувала у декретній відпустці по догляду за сином, що в свою чергу частково підтверджує доводи останньої, про те, що ОСОБА_1 після укладення шлюбу тривалий час (10 місяців) не працював, а також свідчить про те, що жодних заощаджень в цей період, змоги відкладати він (вони) не мав (мали).

В той же час, цією довідкою спростовуються доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 не працював допоки у них не закінчилися кошти від продажу другої квартири. Так, з вказаної довідки вбачається, що починаючи з березня 2012 року ОСОБА_1 почав працювати у ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова», його загальний дохід у 2012 році склав 29 130 гривень 80 копійок, а у 2013 році (цілий рік) його дохід склав 28 017 гривень 19 копійок (суми вказані без відрахування податків та зборів).

Однак, зважаючи на те, що прожитковий мінімум у 2012 році відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» на дорослих становив: з 1 січня - 1017 гривень, з 1 квітня - 1037 гривень, з 1 липня - 1044 гривні, з 1 жовтня - 1060 гривень, з 1 грудня - 1095 гривень; а для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 893 гривні, з 1 квітня - 911 гривень, з 1 липня - 917 гривень, з 1 жовтня - 930 гривень, з 1 грудня - 961 гривня; а у 2013 році відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» на дорослих становив: з 1 січня - 1108 гривень, з 1 грудня - 1176 гривень; для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 972 гривні, з 1 грудня - 1032 гривні; що із розрахунку на сім`ю ОСОБА_13 (із двох доросли та однієї дитини до трьох років), в середньому щомісячно більше 3000 гривень, тоді як заробітна плата ОСОБА_1 , яка була єдиним джерелом доходу, була менша сукупного прожиткового мінімуму на вказану сім`ю/ осіб відповідного віку (2012 рік 29130,8/10=2913,08; 2013 рік 28017,19/12=2334,76), суд доходить переконливого висновку про те, що з указаних коштів не могли здійснювалися заощадження, оскільки їх не вистачало навіть для покриття сукупного прожиткового мінімуму на сім`ю/особу відповідного віку.

Водночас, суд зазначає про те, що спірне майно було придбане ОСОБА_2 за 581 600 гривень (кв. АДРЕСА_1 за 128 000 гривень, а кв. АДРЕСА_2 за 453 600 гривень), тоді як її особисте (спадкове) майно було продано за 861 992 гривні (кв. АДРЕСА_4 за 351 692 гривні, а кв. АДРЕСА_3 за 510 300 гривень), що в сукупності з вищевказаним підтверджує доводи ОСОБА_2 про нестачу коштів у сім`ї в той період часу та необхідність продажу її спадкового майна для покриття життєво необхідних потреб сім`ї та придбання спірного майна за її особисті кошти, отримані від реалізації спадщини.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_14 не спростовано того, що 15 вересня 2012 року ОСОБА_2 , за 351 692 гривні продала свою частину спадкового майна, зокрема квартири АДРЕСА_4 та вже через місяць 20 жовтня 2012 року, за 128 000 гривень придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Також, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_14 не спростовано того, що 29 серпня 2013 року ОСОБА_2 , за 510 300 гривень продала своє спадкове майно, зокрема квартиру АДРЕСА_3 та в цей же день, у того ж нотаріуса, уклала договір купівлі квартири АДРЕСА_2 , за 453 600 гривень.

Суд наголошує, що формальна згода чоловіка на укладення договору купівлі-продажу не є достатньою підставою для визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона не містить підтвердження використання спільних коштів такого подружжя. Заява не може змінити правовий режим цього майна (коштів для придбання спірного майна), тоді коли наявні докази його особистого походження.

Таким чином судом встановлено та підтверджено в ході розгляду справи, що дійсно ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 у період її перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , але за особисті кошти, які отримала від продажу її спадкового майна, зокрема частки квартири АДРЕСА_4 , чим, в свою чергу, спростувала належними, достатніми та допустимими доказами презумпцію правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру.

Також, судом встановлено та підтверджено в ході розгляду справи, що дійсно ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_2 у період її перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , але за особисті кошти, які отримала від продажу її спадкового майна, зокрема квартири АДРЕСА_3 , чим, в свою чергу, також спростувала належними, достатніми та допустимими доказами презумпцію правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що спірні квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 не є спільним майном, придбаним під час шлюбу подружжям, оскільки не відповідає критеріям такого майна, бо придбано за особисті кошти ОСОБА_2 , які остання отримала від продажу свого спадкового майна (частки квартири АДРЕСА_4 та квартири АДРЕСА_3 ), а відтак є її особистою власністю, у зв`язку з чим суд доходить переконливого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя не підлягають задоволенню, тоді як зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю підлягають задоволенню у повному обсязі, шляхом визнання її особистою власністю квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до вимог ч. 1, 7 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені ОСОБА_1 , компенсуються за рахунок Держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги задоволені в повному обсязі, судові витрати по справі підлягають відшкодуванню за рахунок Держави.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 133, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_11 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_12 ; РНОКПП НОМЕР_7 ) про поділ спільного майна подружжя залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 ( АДРЕСА_12 ; РНОКПП НОМЕР_7 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_11 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) про визнання майна особистою власністю задовольнити у повному обсязі.

Визнати особистою власністю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

Компенсувати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 ) судові витрати по справі, які складаються з судового збору у сумі 15 140 гривень за подання позовної заяви в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України».

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання його копії учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна