справа № 489/2966/25 провадження №2/489/2033/25
РІШЕННЯ

Іменем України

26 грудня 2025 року м. Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Лупової Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування

встановив:

У грудні 2025 року позивач, через свого представника адвоката Мотельчук Ю.І., звернулась через систему «Електронний суд» до суду з позовом в якому просить: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазян Яною Валеріївною та зареєстрований в реєстрі за № 53, укладений 22 січня 2024 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в частині її дарування 29/100 часток; витребувати з володіння ОСОБА_3 29/100 часток квартири АДРЕСА_1 та передати її у володіння позивача.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що В квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з позовом, яким просила зобов`язати відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 (далі спірна квартира), виселивши їх з квартири.

ОСОБА_6 , в свою чергу, звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі продажу недійним та витребування майна з чужого незаконного володіння, визнано 58/100 часток квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.12.2018 у справі №489/1777/17, зокрема, визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А., та зареєстрований в реєстрі за № 369, укладений 28.12.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , в частині купівлі-продажу 3/10 часток квартири. Витребувано з володіння ОСОБА_4 3/10 часток квартири АДРЕСА_1 та передати її у володіння - ОСОБА_6 .

Справа переглядалась неодноразово.

Остаточною Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25.12.2023, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А. та зареєстрований в реєстрі за № 369, укладений 28 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в частині її продажу 29/100 часток. Витребувано з володіння ОСОБА_4 29/100 часток квартири АДРЕСА_1 та передано її у володіння ОСОБА_6 .

Водночас, ОСОБА_4 з метою створення перешкод у виконанні Постанови Миколаївського апеляційного суду від 25.12.2023 у справі №489/1777/17, в січні 2024 року подарувала спірну квартиру ОСОБА_3 , про що сторони уклали договір дарування №52 від 22.01.2024, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазян Я.В.

З огляду на зазначене, ОСОБА_4 не мала права укладати 22.01.2024 року договір дарування всієї спірної квартири, оскільки на той момент 29/100 часток квартири АДРЕСА_1 передано у володіння ОСОБА_6 згідно Постанови Миколаївського апеляційного суду від 25.12.2023 у справі №489/1777/17.

Відповідач ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_9 , через систему «Електронний суд» 12.05.2025 надала відзив на позов та просила в задоволенні позовних вимог відмовити.

Підставою для відмови в задоволені позовних вимог вказано, що на момент укладення оскаржуваного договору дарування в державному реєстрі були відсутні зареєстровані обтяження квартири та таких обмежень нотаріус не виявила.

Спірна квартира є єдиним, неподільним, індивідуально визначеним об`єктом без виділення часток, а тому без виділення в натурі 29/100 частки квартири неможливо витребувати їх з володіння відповідача та передати у володіння позивача.

Інший відповідач ОСОБА_2 правом на дання відзиву на позов не скористалися.

Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва суду від 23.04.2025 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 25.04.2025 забезпечено позов шляхом накладення арешту на 29/100 часток квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 03.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання, призначене на 23.12.2025, сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Представник позивача 26.11.205 надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності і відсутності позивача та просила позовні вимоги задовольнити.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного.

Із матеріалі справи вбачається та встановлено судом, що в квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 з позовом, яким просила зобов`язати відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 , виселивши їх з квартири.

В свою чергу, ОСОБА_6 звернулась до ОСОБА_4 із зустрічними позовними вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння, які в подальшому були збільшені та вона просила також визнати спірну квартиру спільним сумісним майном подружжя та визнати договір купівлі-продажу даної квартири недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 03.12.2018 (справа № 489/1777/17) у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відмовлено.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 задоволено. ОСОБА_5 виселено з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 3/5 частки вищезазначеної квартири. За ОСОБА_6 визнано право власності на 3/10 частки спірної квартири. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 28 грудня 2016 року вказаної квартири, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , в частині купівлі-продажу 3/10 частки квартири. Витребувано з володіння ОСОБА_4 3/10 частки квартири у володіння ОСОБА_6 .

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29.04.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_10 задоволено частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03.12.2018 в частинах визнання частки квартири спільною власністю подружжя, визнання права власністю на частку квартири, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна змінено.

Визнано 58/100 часток квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 29/100 частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А. та зареєстрований в реєстрі за №369, укладений 28 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 в частині її продажу 29/100 часток .

Витребувано з володіння ОСОБА_10 29/100 часток квартири АДРЕСА_1 та передано її у володіння ОСОБА_6 .

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04.10.2023, описку в якій виправлено ухвалою цього ж суду від 22.11.2023, постанову Миколаївського апеляційного суду від 29.04.2020 в частині відмови в задоволені позову ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення, та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_10 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25.12.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_10 задоволено частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 0312.2018 в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна змінено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А. та зареєстрований в реєстрі за №369, укладений 28.12.2016 між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 в частині продажу її 29/100 часток.

Витребувано з володіння ОСОБА_10 29/100 часток квартири АДРЕСА_1 та передано її у володіння ОСОБА_6 .

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03.12.2018 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення залишено без змін.

Постанова Миколаївського апеляційного суду від 25.12.2023 в касаційному порядку не переглядалася, що вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, доступ до якого є відкритим.

Із доданого до позовної заяви копії договору дарування квартири від 22.01.2024, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Полмазан Я.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 53, вбачається, що за умовами цього договору ОСОБА_11 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар належну їй на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.02.2025 підтверджується, що на дату формування інформації власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , розмір частки 1/1. Підставою набуття права власності вказано договір дарування, серія та номер 53, виданий 22.01.2024 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я.В.

Із змісту позову, що підтверджується встановленими вище обставинами, вбачається, що після набрання законної сили постановою Миколаївського апеляційного суду від 25.12.2023, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 28.12.2016, який укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 в частині продажу її 29/100 часток, та витребувано з володіння ОСОБА_10 29/100 часток вказаного нерухомого майна та передано їх у володіння ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_10 подарувала спірну квартиру іншому відповідачу ОСОБА_3 , тим самим відповідач створила перешкоди у виконані постанови апеляційного суду, якою було поновлено порушене право позивача.

Правове регулювання та мотиви суду

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою і третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) (див. постанову Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) та постанову Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі № 922/2878/17).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича;

4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Таким чином, боржник не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/8077/19 від 14.09.2022).

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.06.2022 у справі № 263/16179/18).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (див. пункт 53 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 була обізнана про наявність спору щодо спірної квартири, оскільки була стороною в справі та реалізовувала в ній свої процесуальні права. Але незважаючи на це, після прийняття остаточного рішення, яке ухвалено на користь позивача ОСОБА_6 та поновлено останньої право власності на 29/100 частки в нерухомому майні, відчужила спірну квартиру в цілому іншому відповідачу, тобто «використала своє право на зло».

Доводи представника відповідача ОСОБА_3 про відсутність в державному реєстрі зареєстрованого обтяження на квартиру на момент укладення договору дарування, суд вважає безпідставними, оскільки відсутність зареєстрованого обтяження за встановлених обставин не надавало право ОСОБА_2 відчужувати квартиру в спірній частині.

Безпідставними є доводи вказаного представника і про неможливість витребування спірної частки нерухомого майна у відповідача і передачі її позивачу, так як право позивача на 29/100 частки поновлено судовим рішенням апеляційного суду, яке набрало законної сили.

У зв`язку із наведеним та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та його задоволенню шляхом визнання недійсним договору дарування від 22.01.2024 в частині дарування ОСОБА_12 29/100 частки спірної квартири та витребування з володіння ОСОБА_3 вказаної частки на користь позивача ОСОБА_6 , що включає в себе і передачу витребуваної частки останній.

На підставі частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн. (605,60 грн. за подання позову та 605,60 грн. за забезпечення позову).

Керуючись статтями 4, 19, 141, 158, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити.

Визнати недійним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Яною Валеріївною та зареєстрований в реєстрі за № 53, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині дарування 29/100 частки.

Витребувати з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 29/100 частки квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_13 судовий збір в сумі 1211,20 грн., з кожної по 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 коп.).

Заходи забезпечення позову в вигляді арешту 29/100 частки квартири АДРЕСА_1 , застосовні ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 25.04.2025, відповідно до частин сьомої, восьмої статті 158 ЦПК України, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;

Повний текст судового рішення складено 26.12.2025.

Суддя І.В.Коваленко