ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 грудня 2025 року

м. Харків

справа № 638/15630/25

провадження № 22-ц/818/5057/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів: Тичкової О.Ю., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря: Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2025 року по справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, постановлену під головуванням судді Агапова Р.О.,-

ВСТАНОВИВ:

18.08.2025 Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулось до Шевченківського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просить визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень 1-го поверху №1-1- :-1-8 в літ. «А-5», загальною площею 188,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бондаренко Г.В., від 03.04.2024 р., за реєстровим номером 835.

Також, 18.08.2025 Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулось до Шевченківського районного суду міста Харкова із заявою про забезпечення позову, в якій просить забезпечити позов шляхом:

-накладення арешту на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-1-:-1-8, в літ. «А-5», загальною площею 188,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, що належать на праві власності ОСОБА_2 ;

-заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі: Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти реєстраційні дії щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно стосовно об`єктів нерухомого майна- нежитлових приміщень 1-го поверху №1-1-:-1-8, в літ. «А-5», загальною площею 188,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

В обґрунтування позовної заяви банк зазначив, що 08.09.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК») та фізичною особою ОСОБА_4 укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №805/27/13-2/6-148, за умовами п.1.1. якого, Банк зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

10.04.2019 року в забезпечення виконання Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №805/27/13-2/6-148 між АТ «УКРСОЦБАНК» (AT «СЕНС БАНК») та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки №805/27/13-2/6-148-ПОР/2 зі змінами від 27.12.2022 року, які були внесені Договором про внесення змін №1.

Всупереч умов вказаного Кредитного договору та додаткових угод до нього (якими було продовжено строки виконання зобов`язань) у визначені строки Позичальник та поручителі не повернули частину одержаного кредиту та заборгованості за процентами за п.17 Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №805/27/13-2/6-148 від «08» вересня 2006 року, в редакції п.17 Додаткової угоди від 27.12.2022 № 1 до Договору про внесення змін №8 від 10 квітня 2019 року.

Станом на день подачі даної заяви заборгованість за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №805/27/13-2/6-148 не погашена.

В рамках перевірки майнового стану відповідачів (боржників) у зв`язку з наявністю боргу перед Позивачем, було виявлено, що поручитель - ОСОБА_1 подарував належне йому нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху №1-1-:-1-8 в літ. «А-5», загальною площею 188,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, своєму синові - ОСОБА_2 .

Договір дарування був укладений 03.04.2024 року, тобто вже після того, як у поручителя - ОСОБА_1 виникло зобов`язання перед AT «Сенс Банк» щодо погашення заборгованості за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №805/27/13-2/6- 148.

Як вбачається з умов Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №805/27/13-2/6-148 та Договору поруки №805/27/13-2/6- 148-ПОР/2, поручитель як солідарний боржник, станом на дату відчуження майна, тобто на 03.04.2024 року мав невиконане зобов`язання, яке складалось з: -обов`язку повернути частину кредиту в розмірі 250 584,81 евро (строк виконання зобов`язання настав 29.12.2023 року); -суми заборгованості за відсотками - 599 765,01 евро; -пені за несвоєчасне повернення кредиту - 19 288,07 евро; -пені за несвоєчасне повернення відсотків - 31 401,19 євро. Загальна сума заборгованості за частиною кредиту наданій у валюті євро становить - 901 039,08 євро; -обов`язку повернути частину кредиту в розмірі 3 117 415,51 доларів США (строк виконання зобов`язання настав 29.12.2023 року). -суми заборгованості за відсотками - 3 796 692,98 доларів США; -пені за несвоєчасне повернення кредиту- 239 954,40 доларів США; -пені за несвоєчасне повернення відсотків - 198 487,41 доларів США. Загальна сума заборгованості за частиною кредиту наданій у валюті долар США становить - 7 352 550,03 Доларів США.

Банк вказує, що ОСОБА_1 було достеменно відомо про існування зазначеної заборгованості, оскільки в тексті договору поруки №805/27/13-2/6-148-ПОР/2 продубльовано умови кредитного договору в частині розміру та строків виконання зобов`язань за кредитним договором. Крім того, п.5.1 Договору поруки, Поручитель - ОСОБА_1 підтвердив, що повністю ознайомлений з умовами Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №805/27/13-2/6-148.

Банк вважає, що саме з метою уникнення відповідальності перед AT «Сенс Банк» та унеможливлення подальшого звернення стягнення на майно в рамках виконавчого провадження, поручитель - ОСОБА_1 уклав Договір дарування належного йому нерухомого майна, а саме: нежитлових приміщень 1-го поверху №1- 1-:-1-8 в літ. «А-5», загальною площею 188,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, своєму синові - ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що у разі подальшого відчуження набувачем отриманого на виконання фраудаторного правочину майна на користь іншої особи, яка не є пов`язаною з боржником та водночас не обізнана про придбання майна в особи, що не мала права його відчужувати, такий добросовісний набувач не повинен приймати на себе тягар неправомірних і недобросовісних дій боржника та його недобросовісного контрагента, пов`язаних із вчиненням правочину на шкоду кредиторам та виведенням майна тощо.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2025 року заяву Акціонерного товариства «Сенс Банк» про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі: Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти реєстраційні дії щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно стосовно об`єктів нерухомого майна- нежитлових приміщень 1-го поверху №1-1-:-1-8, в літ. «А-5», загальною площею 188,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. В іншій частині у задовленні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , через свого представника подали апеляційні скарги, в яких просили ухвалу скасувати.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову є необґрунтованою, не містить посилання на фактичні обставини, які свідчать про те, що в разі невжиття заходів забезпечення майно може бути в подальшому відчужено, внаслідок чого права та інтереси позивача як кредитора будуть порушені тим, що він буде позбавлений за рахунок цього майна задовольнити свої вимоги до поручителя ОСОБА_1 . Вживаючи заходи забезпечення позову у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує реальний спір, об`єкт забезпечення позову прямо пов`язаний з предметом спору, а захід забезпечення позову шляхом заборони відчуження майна є співмірним із заявленими позовними вимогами. Але судом першої інстанції не встановлено наявність підстав для здійснення обгрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також не враховано, що самі лише твердження позивача про потенційну можливість порушення його прав як кредитора без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову. ОСОБА_1 , будучи власником майна, на власний розсуд розпорядився ним, спірні нежитлові приміщення не були обтяжені будь-якими обмеженнями. Дарування було вчинено з метою безоплатної передачі нежитлових приміщень сину, оскільки ОСОБА_1 є людиною похилого віку, внаслідок чого має труднощі в управлінні своїм майном, а також для уникнення конфліктних ситуацій між родичами, пов`язаних із розподілом майбутньої спадщини. Жодних дій щодо подальшої реалізації цього майна за півтора роки відповідач не вчиняв, що свідчить про відсутність будь-яких інших намірів, ніж реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Лише незгода позивача з фактом дарування не є підставою для обмеження відповідача в праві його власності. ОСОБА_2 не є боржником, позичальником чи поручителем за кредитним договором. Жодних спорів з банком у нього немає. Отже, метою звернення позивача до суду із заявою про забезпечення позову було не забезпечення ефективного захисту своїх прав та інтересів, а порушення законних прав відповідачів шляхом безпідставного забезпечення позову, що є зловживанням позивачем своїми процесуальними правами.

АТ "Сенс Банк" подало відзиви на апеляційні скарги, в яких вважає ухвалу суду законною, а апеляційну скаргу необґрунтованою. Стверджує, що саме з метою уникнення відповідальності перед АТ «Сенс Банк» та унеможливлення подальшого звернення стягнення на майно в рамках виконавчого провадження, поручитель ОСОБА_1 уклав Договір дарування належного йому нерухомого майна, а саме: нежитлових приміщень 1-го поверху №1-1-:-1-8 в літ. «А-5», загальною площею 188,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, своєму синові ОСОБА_2 . Вказані дії ОСОБА_1 підтверджують реальність ризику відчуження останнім майна, яке є предметом позову в даній справі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що передача права власності на майно іншім особам, які не беруть участь у даному судовому процесі, може не лише утруднити, але й зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову. У даному випадку застосування судом заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, на думку суду, є неспівмірним заявленим позовним вимогам, тому, враховуючи характер спірних правовідносин, обставини, викладені в заяві про забезпечення позову, а також долучені до неї документи, подану заяву про забезпечення позову слід задовольнити частково, а саме забезпечити позов шляхом заборони державним реєстраторам вчиняти реєстраційні дії щодо нерухомого майна.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно пунктів 1 та 2 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, та забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення у разі задоволення позову.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову і захистити інтереси позивача.

Фундаментальними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, доводи заяви про забезпечення позову та заперечення іншої сторони. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Правова природа арешту майна чи іншого обмеження стосовно майна, вчиненого у зв`язку із провадженням у цивільній справі, полягає у обмеженні права розпорядженні ним (продаж, дарування, відчуження в інший спосіб, передання в заставу, іпотеку, укладення інших правочинів чи перероблення майна), при цьому за власником зберігається право користування. Таке обмеження допускається, якщо воно передбачено законом і є обґрунтованим.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчитися, що між сторонами виник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чогоє належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу».

Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 рокуу справі № 295/5244/22, від 30 серпня 2023 року у справі № 753/20537/18 (провадження № 61-15167св21).

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

У провадженні Шевченківського районного суду міста Харкова перебуває цивільна справа за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування нежитлових приміщень 1-го поверху №1-1- :-1-8 в літ. «А-5», загальною площею 188,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бондаренко Г.В., від 03.04.2024 р., за реєстровим номером 835.

Предметом спору у справі, що розглядається, є визнання недійсним договору дарування нежитлових приміщень 1-го поверху №1-1- :-1-8 в літ. «А-5», загальною площею 188,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бондаренко Г.В., від 03.04.2024 р., за реєстровим номером 835.

Матеріали справи свідчать про те, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 31.07.2025, ОСОБА_2 набув право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-1-:1-8 в літ. «А-5», загальною площею 188,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , номер об`єкта 2976646 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бондаренко Г.В., від 03.04.2024 р., за реєстровим номером 835. (а.с. 55-59)

Укладення договору дарування з родичем для приховування майна від конфіскації чи звернення стягнення на нього у рахунок погашення боргу означає, що юридична мета вчинення правочину є іншою, ніж безпосередньо передбачена у ньому. Тому цей правочин є фіктивним. Суд може визнати його недійсним (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц).

Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зробив висновок про те, що реальне виконання договору дарування саме по собі не виключає того факту, що укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем відбулась з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, колишня дружина боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа) (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Позивач стверджує, що у поручителя - ОСОБА_1 виникло зобов`язання перед AT «Сенс Банк» щодо погашення заборгованості за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №805/27/13-2/6- 148, яка станом на день подачі даної заяви не погашена. Вбачається, що між сторонами наявний спір.

Таким чином, наявний ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в цій справі, а також обґрунтоване припущення щодо можливості відчуження майна на користь третіх осіб.

В постанові Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19 (провадження № 61-21685св19) викладено наступний висновок: арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Також, Верховний Суд зауважує, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Верховний Суд звертає увагу, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21, Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22 (провадження № 61-18041св23)).

Арешт віднесений до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним.

Схожий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 рокуу справі № 567/459/23 (провадження № 61-10214св23).

Враховуючи зміст позовних вимог, предмет спору, колегія суддів приходить до висновку, що захід забезпечення позову у вигляді накладення заборони на вчинення реєстраційних дій щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно стосовно вищевказаних об`єктів нерухомого майна є співмірним із заявленими позовними вимогами та відповідає приписам ст. 150 ЦПК України.

З огляду на наявність у нового власника майна ОСОБА_2 реальної можливості до ухвалення рішення у справі розпорядитися спірним майном на власний розсуд, колегія суддів вважає доведеною доцільність застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення заборони на вчинення реєстраційних дій щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист або поновлення порушених прав заявника (у разі задоволення позову), за захистом яких він звернувся до суду.

Доводи апелянта на правильність висновків суду не впливають, оскільки метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, тому, врахувавши, що зазначений спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

Також колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб здійснюється в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.367,368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст.381,382-384,389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: Н.П. Пилипчук

Судді: Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова