Дата документу 03.12.2025 Справа № 336/6805/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/6805/25 Головуючий у 1-й інстанції: Звєздова Н.С.
Провадження № 22-ц/807/1673/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.,

при секретарі: Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Населенко Марії Михайлівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису, в обґрунтування якої зазначав, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_1 з 26.12.2020 року, який розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2023 року (справа № 337/5920/23). У період шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу, з грудня 2023 року залишився проживати з матір`ю ОСОБА_1

10.06.2024 року в вечірній час ОСОБА_1 , знаходячись у себе в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , побила спільного малолітнього сина, побиття зафільмувала за допомогою мобільного телефону. В той же вечір заявник отримав зазначене відео в соціальній мережі Telegram і прибув до місця проживання ОСОБА_1 , однак самостійно зайти у квартиру не зміг, викликав поліцію. Наряд поліції прибув, знайшов ОСОБА_1 на вулиці, одну, в стані алкогольного сп`яніння, дуже збуджену, вона приблизно годину не хотіла показувати сина ОСОБА_4 та надати можливість впевнитись у його стані здоров`я. Весь цей час малолітня дитина знаходилась одна, закрита в квартирі в невідомому стані. Приблизно через годину поліцейським вдалось впевнити ОСОБА_1 потрапити до квартири та передати дитину батьку під розписку. Вказане підтверджується відеозаписом подій.

Після побиття сина матір`ю 10.06.2024 року, служба у справах дітей м. Запоріжжя поставила на облік сина ОСОБА_4 , як дитину, яка опинилась у складних життєвих обставинах. З червня 2024 року син проживає із заявником та перебуває на обліку в службі у справах дітей по Шевченківському району Запорізької міської ради.

Крім того, за фактом побиття малолітнього сина ОСОБА_3 , зареєстровано кримінальне провадження № 0000271 від 13.07.2024 року за ст. 126 ч. 1 КК України, у якому наразі триває досудове розслідування.

В даному кримінальному провадженні проведено допит малолітнього ОСОБА_3 за участю спеціаліста-психолога та складено висновок психолога від 18.12.2024 року, згідно якого психологом встановлено, що: « ... у ОСОБА_3 є ознаки страху до мами на невербальному рівні, особливо коли він починає надавати відповіді на запитання про маму. Так, під час відповідей на запитання про маму у ОСОБА_3 спостерігались зміни на психофізіологічному рівні, такі як закусував нижню губу, очі ОСОБА_4 дивились вниз вліво, очі ставали рухливими, тіло стикалось і як завмирало ... ім`я мами не називає, або відповідає, що не знає... ОСОБА_5 відповів, що мама його била, йому було боляче, він плакав ...на питання «із ким би ти хотів проживати?», - ОСОБА_5 відповів: « із мамою не хочу жити, а хочу жити із бабулею, татом і котиком і не хотів би, аби мама проживала із ним у родині.... ». Психологом рекомендовано забезпечити позитивну атмосферу в емоційному стані дитини для його здорового розвитку.

Відповідно до рішень органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 07.08.2024 року та 16.10.2024 року, ОСОБА_1 відмовлено у визначені способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через застосування до сина домашнього насильства з боку матері 10.06.2024 року.

Застосування насилля до дитини з боку матері ОСОБА_1 призвело до порушення його стану здоров`я, фізичного розвитку, психо-емоційного стану, у зв`язку з чим дитина стала потребувати медичної допомоги.

Згідно висновку психолога від 30.06.2024 року, аналіз поведінки дитини дозволяє зробити висновки про деструктивну поведінку матері стосовно дитини, її неочікувані та непередбачувані реакції, які негативно впливають на психоемоційний стан ОСОБА_4 .

За направленням сімейного лікаря та рекомендаціями психіатра, малолітній ОСОБА_3 пройшов стаціонарне лікування в КНП «Обласний дошкільний заклад з надання психіатричної допомоги та реабілітації» ЗОР. Згідно виписки з лікарні від 16.08.2024 року дитина страждає на органічний емоційно-лабільний розлад з патологічними формами поведінки, змішаний специфічний розлад розвитку, неорганічний енурез, загальне недорозвинення мови 2 рівня.

З липня 2024 року по теперішній час дитина проходить реабілітаційне лікування, отримає психологічну допомогу. Згідно останнього висновку спеціаліста КНП «Обласний дошкільний заклад з надання психіатричної допомоги та реабілітації» ЗОР від 09.04.2025 року стан здоров`я дитини покращився, дитина стала проявляти більше довіри до дорослих, відзначається добра динаміка в емоційно-вольовому стані та інтелектуально-мовленевому розвитку дитини у порівнянні з попереднім зверненням, в нього відсутній тривожно-фобічний розлад. Для подальшого покращення стану здоров`я дитини рекомендовано корекційна робота з логопедом та психологом, соціальна реабілітація.

Однак, 01.07.2025 року через протиправні дії ОСОБА_1 сталася подія, яка знову травмувала дитину та завдала дитині фізичної та психічної шкоди.

Так, 01.07.2025 року з метою сприяння відновленню відносин та емоційного контакту дитини із матір`ю, на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.06.2025 року, о 14.10 год. заявником було забезпечено спілкування ОСОБА_1 із сином ОСОБА_4 за допомогою відеозв`язку в мобільному додатку Viber. Після зазначеного спілкування, в той же день, приблизно о 17.30 год., ОСОБА_1 , без попередження, незважаючи на відмову органу опіки та судом в наданні їй можливості особистого спілкування з сином, прибула до місця проживання заявника та намагалась викрасти малолітнього сина ОСОБА_3 , коли дитина гуляла в сквері разом із бабусею.

В результаті протиправних дій ОСОБА_1 малолітній ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, психологічну травму, його стан здоров`я після цього погіршився, на даний час дитина проходить амбулаторне лікування у дитячого хірурга та психіатра. У зв`язку з цим, дитині необхідно забезпечити позитивну атмосферу та уникнення стресових психотравматичних ситуацій. Це підтверджується медичними документами, які додаються до заяви.

Відділом поліції № З ЗРУП ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0001085 від 17.07.2025 року за ст. 126-1 КК України про вчинення домашнього насильства стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 та заявника ОСОБА_2 .

Заявник вважає, що на теперішній час будь-який контакт дитини із матір`ю буде перешкоджати у відновленні психічного здоров`я малолітнього ОСОБА_3 , не дасть можливості забезпечити відповідну, позитивну атмосферу умов проживання дитини, та може травмувати дитину в подальшому.

Крім того, ОСОБА_1 після розірвання шлюбу систематично застосовує психологічне домашнє насильство до заявника ОСОБА_2 . Вона систематично, з грудня 2023 року по теперішній час, протягом тривалого часу, телефонує, записує голосові повідомлення, текстові повідомлення за допомогою різних мобільних додатків, застосунку «Приватбанк». В цих повідомленнях ОСОБА_1 постійно допускає образливі та принизливі висловлювання до заявника, його близьких, допускає лихослів`я, погрожує заявнику звільненням зі служби та кримінальною відповідальністю, реєструє у соціальних мережах «Фейсбук», «Інстаграм», «ТікТок» сторінки, на яких виставляє фото і відео його та спільної дитини, близьких родичів заявника, з обвинуваченнями принизливого характеру. Це підтверджується скріншотами, роздруківками квитанцій АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які додаються до заяви.

Крім того, ОСОБА_1 неодноразово писала заяви до правоохоронних органів та до військової частини за місцем служби заявника з хибними звинуваченнями його у корупції, недоброчесній поведінці і зрадництві. Через її наклепи, за місцем служби заявника проводилось службове розслідування, яке підтвердило доброчесну поведінку ОСОБА_2 . Всі ці дії ОСОБА_1 ускладнюють заявнику проходження військової служби, погіршують його репутацію військовослужбовця, створюють штучні проблеми його професійній діяльності, що спричиняє заявнику багато проблем у роботі, житті, та приносить моральні страждання.

Отже, заявник особисто та малолітній син ОСОБА_3 постійно потерпають від домашнього насильства з боку ОСОБА_1 .

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив суд видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_1 на строк 6 (шість) місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження її прав:

1) заборонити ОСОБА_1 наближатись на відстань 200 метрів до місця проживання постраждалих осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 ;

2) заборонити ОСОБА_1 будь-які контакти з дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , включаючи особисті зустрічі, телефонні дзвінки, листування та спілкування через третіх осіб;

3) заборонити ОСОБА_1 розшукувати постраждалих осіб - ОСОБА_2 та дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якщо вони перебувають у безпечному місці, невідомому для кривдника;

4) заборонити ОСОБА_1 наближатись до місця роботи, дитячого садочку, інших місць частого відвідування постраждалих осіб ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

5) заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами - ОСОБА_2 та дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2025 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКГІП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКГІП НОМЕР_1 :

1) заборонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наближатись на відстань 200 метрів до місця проживання постраждалих осіб - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 ;

2) заборонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будь-які контакти з дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , включаючи особисті зустрічі, телефонні дзвінки, листування та спілкування через третіх осіб;

3) заборонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розшукувати постраждалих осіб - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якщо вони перебувають у безпечному місці, невідомому для кривдника;

?4) заборонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наближатись до місця роботи, дитячого садочку, інших місць частого відвідування постраждалих осіб ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

5) заборонено ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Обмежувальний припис видано строком на 6 (шість) місяців.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднесено на рахунок держави.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Населенко М.М., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що про судове засідання 23 липня 2025 року ОСОБА_1 була повідомлена лише за 1 день, що унеможливило належну підготовку, долучення доказів та залучення адвоката. Суд першої інстанції проігнорував ключовий доказ відеозапис, на якому видно щиру емоційну прив`язаність дитини до матері. Наявні у справі докази не підтверджують факт домашнього насильства, оскільки матеріали справи не містять висновку психолога, немає постанов поліції про домашнє насильство, справа побудована на усних твердженнях батька дитини. Крім того, скаржник заперечує факт наявності кримінального провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України та долучає відповідь Відділу поліції № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, у якій зазначено, що ОСОБА_1 не є стороною у кримінальному провадженні. Зазначає, що порушено право ОСОБА_1 на виховання дитини. Судом також не досліджено, чи відповідає якнайкращим інтересам дитини відмова у спілкуванні з матір`ю.

Учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 вчиняє фізичне та психологічне насильство відносно малолітнього сина ОСОБА_6 та колишнього чоловіка ОСОБА_2 , що носить тривалий систематичний характер та несе ризики життю, фізичному та психічному здоров`ю заявника та їх спільному сину ОСОБА_4 . На підтвердження фактів домашнього насильства заявником було надано DVD-диск, на якому містяться відеозаписи подій, копії скріншотів листування у соціальних мережах, з яких вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово писала заявнику, словесно його ображала, вживаючи нецензурну лексику, погрожуючи йому та їх спільній дитині, копії скріншотів фотографій заявника і сина з соціальних мереж з принизливими висловлюваннями, копіями платіжних інструкцій, у призначенні платежу яких містяться лайливі слова, погрози та приниження. Суд виснував, що зміст конкретних фраз, лексики та характер використання мовних засобів, які ОСОБА_1 застосовує у спілкуванні (телефонних розмовах, переписці) з колишнім чоловіком та їх спільною дитиною ОСОБА_4 , дає підстави для висновку, що її дії слід кваліфікувати як домашнє насильство у формі фізичного та психологічного насильства, що небезпідставно викликає у заявника побоювання за безпеку їх спільного сина ОСОБА_4 та свою безпеку також, і завдає шкоди їх психічному здоров`ю.

Враховуючи надані докази, динаміку подій щодо застосування ОСОБА_1 фізичного та психологічного насильства до заявника та їх спільного малолітнього сина, зважаючи на неодноразові телефонні дзвінки, направлення образливих нецензурних повідомлень та погроз, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих ризиків вчинення насильства до заявника та малолітньої дитини та необхідність захисту їх прав; вважав вимоги заявника про видачу обмежувального припису щодо обмеження прав кривдника і покладення на нього обов`язків обґрунтованими.

Проте, погодитися з такими висновками суду не можна з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя 19.12.2023 року (справа № 337/5920/23), у період шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про його народження. На даний час дитина мешкає із заявником за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідною довідкою з місця проживання.

Відповідно копії Витягу ЄРДР від 13.07.2024 внесені відомості за №0000271 за ч. 1 ст. 126 КК України, згідно фабули зазначено, що ОСОБА_2 повідомляє, що колишня дружина ОСОБА_1 спричинила тілесні ушкодження їх спільній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно постанови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19.08.2024 (ЄУН №337/3614/24) матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 направлено до ВП № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області.

Як вбачається з копії Витягу ЄРДР за № 0001085 від 17.07.2025, внесені відомості за ст. 126-1 КК України, згідно фабули зазначено, що надійшла ухвала Шевченківського районного суду м. Запоріжжя (ЄУН 336/6471/25, провадження 1-кс/336/611/2025) про внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_2 щодо вчинення домашнього насильства.

Разом із тим, як вбачається з відповіді т.в.о. начальника СД відділу поліції № 5 ГУНП в Запорізькій області від 07.07.2025 ОСОБА_7 на адвокатський запит, ОСОБА_1 не є стороною у кримінальному провадженні за № 0000271 від 13.07.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України.

Матеріали справи не містять жодних відомостей щодо наслідків розслідування кримінальних правопорушень.

Згідно наказу Служби у справах дітей Запорізької міської ради від 19.06.2024 року, малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взято на облік як дитину, яка опинилась у складних життєвих обставинах (скоєння фізичного насильства над дитиною).

Відповідно Витягу з протоколу № 33 засідання комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації ЗМР по Шевченківському району від 07.08.2024, ОСОБА_1 відмовлено у визначенні способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_8 , який мешкає разом з батьком ОСОБА_2 .

Згідно Витягу з протоколу № 43 засідання комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації ЗМР по Шевченківському району від 16.10.2024, ОСОБА_1 відмовлено у визначенні способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_8 .

За направленням сімейного лікаря та рекомендацій психіатра, малолітній ОСОБА_3 пройшов стаціонарне лікування в КНП «Обласний дошкільний заклад з надання психіатричної допомоги та реабілітації» ЗОР. Згідно виписки з лікарні від 16.08.2024 року дитина страждає на органічний емоційно-лабільний розлад з патологічними формами поведінки, змішаний специфічний розлад розвитку, неорганічний енурез, загальне недорозвинення мови 2 рівня.

Згідно Висновку психолога від 18.12.2024 року, психологом встановлено, що: « ...у ОСОБА_3 є ознаки страху до мами на невербальному рівні, особливо коли він починає надавати відповіді на запитання про маму. Так, під час відповідей на запитання про маму у ОСОБА_6 спостерігались зміни на психофізіологічному рівні, такі як закусував нижню губу, очі ОСОБА_4 дивились вниз вліво, очі ставали рухливими, тіло стикалось і як завмирало...ім`я мами не називає, або відповідає, що не знає... ОСОБА_5 відповів, що мама його била, йому було болячи, він плакав ...на питання «із ким би ти хотів проживати?»,- ОСОБА_5 відповів : «із мамою не хочу жити, а хочу жити із бабулею, татом і котиком і не хотів би, аби мама проживала із ним у родині.... ». Психологом рекомендовано забезпечити позитивну атмосферу в емоційному стані дитини для його здорового розвитку.

З липня 2024 року по теперішній час дитина проходить реабілітаційне лікування, отримає психологічну допомогу. Згідно останнього висновку спеціаліста КНП «Обласний дошкільний заклад з надання психіатричної допомоги та реабілітації» ЗОР від 09.04.2025 року стан здоров`я дитини покращився, дитина стала проявляти більше довіри до дорослих, відзначається добра динаміка в емоційно-вольовому стані та інтелектуально-мовленевому розвитку дитини у порівнянні з попереднім зверненням, в нього відсутній тривожно-фобічний розлад. Для подальшого покращення стану здоров`я дитини рекомендовано корекційна робота з логопедом та психологом, соціальна реабілітація.

Згідно характеристики на виховання дошкільного підрозділу Запорізької гімназії №19 ЗМР, виданої на ім`я ОСОБА_3 , зазначено, що всі питання пов`язані з доглядом за дитиною, її вихованням, участю у заходах вирішує батько ОСОБА_2 .

Судом було досліджено відеозапис подій, з якого вбачається, що особа наносить тілесні ушкодження малолітній дитині, висловлюючи нецензурні слова на адресу дитини.

Також судом було досліджено відеозапис, на якому зафіксовано, що ОСОБА_1 намагається забрати малолітнього ОСОБА_4 з рук матері заявника, відбувається сварка, крики.

Судом досліджений відеозапис розмови ОСОБА_1 з малолітнім ОСОБА_4 із застосуванням мобільного телефону, де на запитання ОСОБА_1 чи приїде ОСОБА_5 до неї, малолітній відповідає, якщо вона його не буде бити.

Судом досліджений аудіозапис голосового повідомлення ОСОБА_1 на адресу заявника ОСОБА_2 , з якого судом встановлено, що ОСОБА_1 погрожує заявнику проблемами на роботі, висловлюється нецензурною лексикою на його адресу та щодо їх спільної дитини ОСОБА_4 .

На підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 психологічного насильства відносно заявника ОСОБА_2 суд дослідив: копії фотографій/скріншотів, на яких зображені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з відповідними написами; скріншотами листування між ОСОБА_2 та колишньою дружиною, згідно яких ОСОБА_1 висловлює на адресу ОСОБА_2 погрози та нецензурну лексику; копії платіжних інструкцій, згідно яких ОСОБА_2 отримує грошові перекази від ОСОБА_1 у сумі від 10 копійок до 2 грн. по декілька разів на день, де в графі призначення платежу зазначені відповідні написи.

Також встановлено, що за заявою ОСОБА_1 про незаконні корупційні дії військовослужбовця ОСОБА_2 проведена перевірка та, згідно копії витягу з наказу від 19.10.2024 року за № 206, інформація, яка стала підставою для призначення службового розслідування, у сукупності зібраних документів, не підтвердилась.

Крім того, в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя знаходиться справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з матір`ю та повернення дитини матері, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з батьком (ЄУН 336/7129/24).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 5 ЦПК України вказано, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У частині першій статті 15, частині першій статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

У статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється на колишнє подружжя незалежно від факту спільного проживання (пункт 2 частини другої статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Визначення конкретних видів, передбачених частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заходів тимчасового обмеження прав кривдника або обов`язків, які покладаються на нього, а також строку, на який видається обмежувальний припис, належить до компетенції суду.

Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22

Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (постанова Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20).

З урахуванням змісту наведених правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19, від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, від 12 січня 2022 року у справі № 752/9731/21.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.

Докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 569/11625/24 (провадження № 61-16935св24).

Разом із тим, Верховний Суд у постанові від 26 травня 2022 року у справі № 165/3472/21 (провадження № 61-441св22) зазначив, що саме собою звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою стосовно неї насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 531/352/22 (провадження № 61-7349св22) зазначив, що сама собою відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватися цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» («Levchuk v. Ukraine», заява № 17496/19, § 78, 80, 90) зазначив: «Питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства, - виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем. Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» («Irina Smirnova v. Ukraine»), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого. Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню».

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Враховуючи вказані вимоги, та застосовуючи їх у даній справі, варто наголосити, що рішення про видачу обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відтак, для обмеження права особи (кривдника) необхідним є встановити ризики, які несе його поведінка для постраждалої особи (осіб).

Натомість, заявником не надано, а судом не встановлено належних та допустимих доказів, з яких можна було б встановити ризики для постраждалої особи (осіб), в тому числі у майбутньому, які б, у свою чергу, свідчили про необхідність (чи можливість) застосування того чи іншого обмеження для кривдника у залежності від їх ступеня.

Як зазначалося вище, з відповіді т.в.о. начальника СД відділу поліції № 5 ГУНП в Запорізькій області від 07.07.2025 вбачається, що ОСОБА_1 не є стороною у кримінальному провадженні за № 0000271 від 13.07.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України.

Матеріали справи не містять жодних відомостей щодо наслідків розслідування кримінальних правопорушень.

Виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_1 навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для особи (осіб), що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать про наявність тривалого конфлікту між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Також колегія суддів враховує, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наявний цивільний спір щодо визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такий спір впливає на психологічний стан заявника, заінтересованої особи ОСОБА_1 та їх дитини.

Звернення з заявою про вчинення обмежувального припису під час розгляду спору про визначення місця проживання дитини може вплинути на розгляд цієї справи та переконати суд в іншій справі щодо ухвалення рішення на користь певної сторони.

Колегія суддів виходить із того, що реальних ризиків для психологічного та фізичного здоров`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яких можна уникнути лише забороною ОСОБА_1 будь-якого спілкування з заявником і дитиною не встановлено.

Крім того, на час перегляду справи в апеляційному суді, обставини, на які посилався заявник вже втратили свою актуальність, на це вказують обставини, про які заявлено сторонами в судовому засіданні апеляційного суду, а саме те, що з часу ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_1 не спілкувалася з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Вирішуючи справу, суд повинен дотримуватись справедливого балансу між інтересами сторін та наслідками обмеження певних прав для особи. Враховуючи, що кожна окрема ситуація може мати унікальні чинники/обставини, які впливають на рівень небезпеки, пов`язаного з насильством, застосування того чи іншого виду обмежень повинно бути співмірним із потенційними ризиками та реальними діяннями особи. Права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені свавільно, без належних на те правових підстав.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність заявником існування ризику вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 , настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення для заявника та дитини.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Населенко Марії Михайлівни задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2025 року у цій справі скасувати та ухвалити постанову наступного змісту.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про видачу обмежувального припису відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 15 грудня 2025 року.

Головуючий: Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков