КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Пінкевич Н.С в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, просила визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру за адресою АДРЕСА_1 , а також транспортний засіб Volkswagen Polo, 1598 куб.см., 2013 року випуску, № куз. НОМЕР_1 , визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кожним право особистої приватної власності на частку зазначеної квартири та транспортного засобу, покласти на відповідача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що 08 червня 2012 року уклала з відповідачем шлюб, на даний час триває процес розірвання шлюбу в судовому порядку, проте сторонами не вирішено питання щодо поділу майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, крім того, відповідач у позові про розірвання шлюбу зазначив, що майно придбане за його кошти, що не відповідає дійсності. За час шлюбу подружжям за спільні кошти було придбано квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка набута на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 червня 2020 року, серія та № 1484, виданий 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Воробйовою Т.А., квартира зареєстрована за відповідачем. Також подружжя придбало транспортний засіб Volkswagen Polo у вересні 2016 року, зареєстрований за відповідачем.

Зважаючи на рівність часток в праві власності подружжя на майно, вважала за необхідне визнати за кожною із сторін право власності на частку спірного майна.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2025 року позов задоволено. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру за адресою АДРЕСА_1 , а також транспортний засіб Volkswagen Polo, 1598 куб.см., 2013 року випуску, № куз. НОМЕР_1 . Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кожним право власності на частини квартири та транспортного засобу. Стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 8213,04 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 20000 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові та в задоволенні заяви про стягнення судових витрат.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що 12 лютого 2025 року судом було розглянуто справу та здійснено перехід до стадії ухвалення рішення. При цьому лише 21 березня 2025 року стороною позивача було подано до суду заяву про розподіл та стягнення судових витрат від 20 березня 2025 року, яку не отримував відповідач. 24 червня 2025 року судом першої інстанції без належного повідомлення сторін було прийнято рішення у справі, яким позов задоволено в повному обсязі, в тому числі розглянуто заяву про розподіл та стягнення судових витрат, яку задоволено частково.

Повідомляв, що у даному спорі наявні підстави як для залишення позову без розгляду, так і для відмови в задоволенні позову та заяви про розподіл і стягнення судових витрат в повному обсязі.

Вказував, що судом першої інстанції не застосовано висновки Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц в частині неефективності такого способу захисту як визнання майна спільним сумісним майном, протиправно використано цитати та висновки для порушення принципу диспозитивності та рівності прав сторін під виглядом уникнення «надмірного формалізму», не враховано та проігноровано неможливість задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на частку в майні, оскільки позивачем не було заявлено позовні вимоги про поділ майна в натурі; не враховано і проігноровано те, що належним, ефективним та визначеним законом способом захисту у даному спорі можуть бути лише вимоги про визнання права власності на частку у праві спільної сумісної власності на певне майно, яких не було заявлено позивачем (постанова Об`єднаної палати Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 295/4514/16-ц, Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 310/7011/17, від 14 лютого 2024 року в справі № 752/18272/18; грубо порушено порядок вирішення питання розподілу судових витрат.

Звертав увагу на порушення, які відбулися при поданні позову, а саме позов і додатки до позову підписано адвокатом Яценко Д.С., який ніколи не подавав позов до суду і не приймав участі в судовому розгляді. Позов подала фізична особа Кисель А.С., яка не мала статусу адвоката і не мала права представляти інтереси позивача та адвоката Яценко Д.С. На підтвердження своїх повноважень Кисель А.С. надала довіреність, яка не надавала їй права подавати позов, а лише уповноважувала діяти в інтересах Адвокатського об`єднання «Веріті Груп». Тобто, фактично, прізвище адвоката Яценко Д.С. і копії його документів було протиправно використано фізичною особою ОСОБА_3 для подання позову без належних у неї повноважень на ведення справи. Вказані обставини свідчать, що суд першої інстанції зобов`язаний був залишити позов без розгляду, як встановлено положеннями п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, однак вказані порушення та протиправні дії сторони позивача було проігноровано судом, зокрема в частині оцінки належності виконання наданих прав та обов`язків та урахування кваліфікації представника.

Звертав увагу, що в позові відсутня інформація стосовно реєстрації електронного кабінету як позивача, так і адвокатів, хоча зазначення цих відомостей в позові прямо передбачено п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. Вказані обставини свідчать про те, що суд першої інстанції зобов`язаний був залишити позов без руху для усунення недоліків, а у разі їхнього неусунення - повернути позов.

Крім того, позивачем вказано ціну позову, яка не підтверджується належними та допустимими доказами у вигляді звітів про оцінку ринкової оцінки майна, оскільки позивачем надано лише роздруківку під назвою «Довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості» і роздруківки оголошень з мережі Інтернет, що не може бути визнана підтвердженням фактичної (ринкової) вартості спірного майна на день звернення до суду першої інстанції, виходячи з дійсної вартості згідно вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Вказана правова позиція підтверджується судовими рішеннями, які було прийнято тією ж суддею при розгляді інших аналогічних справ, залишаючи без руху позовну заяву.

Наголошував, що позовні вимоги позивача про визнання певного майна спільною сумісною власністю неіснуючого «подружжя» є неефективним способом захисту, а також, що така вимога у редакції рішення суду першої інстанції взагалі не заявлялась позивачем, що свідчить про порушення ст. 2, 5, 6, 10, 13 ЦПК України. Позовні вимоги щодо визнання права власності на частку майна, без заявлення до цього позовних вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та про визначення чи виділення часток в натурі у такому майні та/або у праві спільної сумісної власності, є неефективним способом захисту.

Вказував, що обґрунтування стосовно заявлення не передбаченого вимогами законодавства України способу поділу спільного сумісного майна підтверджується висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року в справі № 752/18272/18, в якій суд вирішив визнати за кожним із учасників спору право на частину у праві спільної власності на майно, а також в постанові Верховного Суду від 29 березня 2024 року в справі № 331/817/22, в якій судом встановлено, що за обставин даної справи належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно).

Щодо допущених судом порушень порядку розгляду питання розподілу судових витрат, зазначив, що у позові вказано про очікувані судові витрати в орієнтовному розмірі 25000 грн., однак не надано жодних підтверджень наявності та розміру судових витрат. В останньому судовому засіданні, яке відбулось 12 лютого 2025 року, представник позивача усно заявила, що докази про сплату судових витрат будуть надані після ухвалення рішення. У той же день суд першої інстанції перейшов до стадії ухвалення рішення, яке було прийнято лише 24 червня 2025 року. Несподівано 21 березня 2025 року під час перебування суду на стадії ухвалення рішення, представником позивача було подано до суду заяву від 20 березня 2025 року про розподіл та стягнення судових витрат, в якій позивач просила суд ухвалити додаткове рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

До вказаної заяви стороною позивача надано копії актів прийому-передачі виконаних робіт від 07 липня 2024 року та від 24 грудня 2024 року, копію додаткової угоди від 26 лютого 2024 року, якою визначено адвокатів на представництво інтересів позивача, копію додаткової угоди від 07 червня 2024 року, згідно якої розмір гонорару встановлено у фіксованому розмірі.

При цьому додатково надана стороною позивача копія звіту від 03 березня 2025 року не підтверджує оплату судових витрат, а є лише внутрішньою необов`язковою звітністю між позивачем та її адвокатами, яка надається лише на вимогу позивача, згідно положень п. 2.2 договору про надання правової допомоги.

Звертав увагу, що до ухвалення судом рішення по суті справи відповідач не отримував заяву позивача про розподіл та стягнення судових витрат від 20 березня 2025 року, оскільки її було направлено не на заявлену поштову адресу м. Київ вул. Авіаконструктора Антонова, 4.

Враховуючи суть і строки подання заяв сторони позивача щодо розподілу судових витрат, а також вимоги ч. 1 ст. 246 ЦПК України, суд першої інстанції зобов`язаний був забезпечити розгляд таких заяв і питання розподілу судових витрат в період після ухвалення рішення по суті позовних вимог у окремому судовому засіданні з викликом (повідомленням) і участю сторін, що підтверджується висновками, наведеними в постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року в справі № 202/3681/16.

Крім того, судом першої інстанції не було своєчасно за 5 днів повідомлено сторони про розгляд заяви сторони позивача і про розгляд питання розподілу судових витрат, що свідчить про грубе порушення вимог ст. 128 ЦПК України.

Також судом було протиправно задоволено вимоги позивача про розподіл судових витрат, без перевірки поважності причин пропуску нею строку на подання доказів таких судових витрат, які оформлені у період до 24 грудня 2024 року, існували станом на 12 лютого 2025 року і сторона позивача повинна була надати їх суду до переходу на стадію ухвалення рішення.

При цьому заява сторони позивача про розподіл та стягнення судових витрат від 20 березня 2025 року не містить жодних обґрунтувань стосовно поважності причин неподання понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів, які існували станом на 12 лютого 2025 року. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні такої заяви, що підтверджується висновками, наведеними в постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року в справі № 285/5547/21.

Зазначив, що судом першої інстанції було прийнято рішення про розподіл та стягнення судових витрат на підставі неналежних доказів, враховуючи, що частина процесуальних дій вчинена в період до укладення між позивачем та адвокатським об`єднанням договору про надання правової допомоги від 06 листопада 2023 року, тому ці дії не можуть бути підставою для відшкодування і стягнення судових витрат з відповідача.

Процесуальні дії адвокатів Кисель А.С. та Старовойтової Д.А. щодо участі в судових засіданнях здійснювались ними на підставі договору про надання правничої допомоги від 27 жовтня 2023 року, і не мають жодного відношення до договору про надання правової допомоги від 06 листопада 2023 року, заявленого позивачем в якості підстави для розподілу судових витрат.

Заперечував проти відшкодування витрат на правничу допомогу за складання позовної заяви, оскільки позов підписано адвокатом Яценко Д.С., який ніколи не подавав цей позов до суду, не викликався до суду і не приймав участь в судовому розгляді справи, тому неможливо встановити його участь у складанні позову та з`ясувати, чи підписував він позов, чи підтримує його і чи хотів подавати. Більше того, зазначений позов оформлений з порушенням вимог ЦПК України і в ньому заявлено вимоги, які не відповідають ефективному способу захисту. При цьому позов подано до суду іншою особою ОСОБА_3 , яка на той момент не мала статусу адвоката і не мала права представляти інтереси позивача та адвоката Яценко Д.С.

Зважаючи на зловживання правами та обов`язками сторони позивача, вказував на наявність підстав для покладення судових витрат на позивача, згідно ч. 9 ст. 141 ЦПК України.

Від позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного провадження в розмірі 36000 грн.

Наводила фактичні обставини справи, вказувала, що вартість квартири за адресою АДРЕСА_1 станом на 25 жовтня 2023 року становила 2 338 270,87 грн. відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості. Як визначено в п. 6 розділу І Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, затвердженого Наказом Фонду державного майна України № 658 від 17 травня 2018 року, електронна довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості - документ, сформований на запит фізичної або юридичної особи на підставі даних про об`єкт нерухомості, внесених до Єдиної бази даних звітів про оцінку за допомогою мережі Інтернет, та містить оціночну вартість такого об`єкта, розраховану модулем електронного визначення оціночної вартості. Таким чином, долучена до позову довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 25 жовтня 2023 року є належним документом, що підтверджує вартість квартири на момент пред`явлення позову до суду. Відповідач не надав будь-яких інших доказів, які б підтверджували іншу вартість квартири, тому посилання апелянта на неправильність ціни позову не можуть бути прийняті судом до уваги. Вказана довідка була надана виключно для обчислення ціни позову.

Щодо ринкової вартості транспортного засобу Volkswagen Polo, яка становить 288 648 грн., пояснювала, що долучена до позовної заяви інформація про продаж автомобіля з аналогічними показниками в м. Київ, на думку позивача, є належним документом, що підтверджує вартість транспортного засобу на момент пред`явлення позову до суду, а відповідач не надав будь-яких інших доказів, які б підтверджували іншу вартість транспортного засобу.

Наводила правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17, Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі № 264/2232/19, від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 04 квітня 2018 року у справі № 1316/3987/12-ц, про те, що у разі виникнення спору у суді має доводитися не факт належності майна до спільної власності, а обставини, які виключають виникнення спільної сумісної власності на спірне майно.

Вказувала, що доводи апелянта про те, що позивачем нібито не заявлено вимог про поділ майна (з метою визначення часток у праві власності), ні про поділ майна в натурі, не відповідають дійсності та спростовуються змістом позовної заяви.

ОСОБА_2 чітко сформулювала позовні вимоги, які полягають у визнанні спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та визнанні права особистої приватної власності за кожною зі сторін на частину зазначеного майна, такі вимоги є правомірними, відповідають характеру спірного правовідношення та не суперечать нормам матеріального і процесуального права, а твердження відповідача про те, що суд першої інстанції мав залишити позовну заяву без руху лише через наявність у ній виразу «майно подружжя», є безпідставними.

Щодо оскарження відповідачем правомірності подання заяви про розподіл та стягнення судових витрат, вказувала, що при поданні позову до суду, а також безпосередньо в судовому засіданні представником позивача було відкрито оголошено про намір подати заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, що прямо відповідає вимогам ч. 8 ст. 141 ЦПК України. У подальшому 20 березня 2025 року до ухвалення судового рішення представником позивача було подано відповідну письмову заяву про розподіл судових витрат, дотримавшись всіх процесуальних вимог щодо строку та форми її подання.

З урахуванням вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України до заяви про розподіл судових витрат було належним чином долучено звіт про виконану роботу адвокатським об`єднанням, у якому детально відображено обсяг наданих правових послуг, характер виконаних процесуальних дій та витрачений час відповідно до умов договору. Зазначений доказ відповідає критерію обґрунтованості, передбаченому процесуальним законом, та підтверджує фактичне здійснення витрат. В зв`язку з цим, твердження апелянта щодо недоцільності або надмірності долучення детального звіту є безпідставними, оскільки саме така деталізація є необхідною умовою для підтвердження розміру та реальності понесених витрат.

Подання такої заяви до ухвалення рішення жодним чином не порушило права іншої сторони, оскільки заяву належним чином направлено на адресу відповідача, а її зміст та докази були приєднані до матеріалів справи до моменту ухвалення рішення. Суд обґрунтовано розглянув зазначене питання у межах вирішення справи по суті, діючи відповідно до вимог ЦПК України та принципів цивільного судочинства.

Крім того, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, однак відповідач такого клопотання в суді першої інстанції не подавав.

Щодо доводів відповідача про подання позову неправосуб`єктним представником, вказувала, що з матеріалів справи вбачається, що позов підписано представником позивача - адвокатом Яценком Д.С., який діє на підставі договору про надання правової допомоги, укладеного між АО «Верітас Груп» та позивачем, а також ордеру на надання правової допомоги та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, що були долучені до позову. У подальшому представництво інтересів позивача здійснювала адвокат Кисель А.С., адвокат Старовойтова Д.А., які здійснюють адвокатську діяльність у складі АО «Верітас Груп». Для підтвердження своїх повноважень адвокати долучили до матеріалів справи ордери на надання правової допомоги, видані АО «Верітас Груп», та копії свідоцтв про право заняття адвокатською діяльністю. Таким чином, повноваження представників позивача підтверджено належним чином відповідно до вимог ст. 58, 60 ЦПК України та ст. 26 Закону України «Про адвокатську діяльність». Водночас, в апеляційній скарзі містяться відомості, що принижують професійну репутацію адвоката Кисель А.С., не підтверджені жодними доказами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, укладеному 08 червня 2012 року (а. с. 24 т. 1), розірваному рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2023 року у справі 761/25717/23.

За час перебування в шлюбі ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т.А. та зареєстровано в реєстрі за № 1484, продаж квартири вчинено за суму 1 065 000 грн. (а. с. 36 - 37 т. 1).

Згідно листа ГСЦ МВС від 19 жовтня 2023 року № 31/1804/АЗ-23233-2023 на адвокатський запит повідомлено, що 30 вересня 2016 року за ОСОБА_2 було зареєстровано транспортний засіб Volkswagen Polo, 1598 куб.см., 2013 року випуску, № куз. НОМЕР_1 , який станом на час надання відповіді 18 жовтня 2023 року зареєстрований за вказаною особою (а. с. 45 т. 1).

Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 25 жовтня 2023 року, яка є додатком 2 до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, вартість квартири АДРЕСА_2 становить 2 338 270,87 грн. (а. с. 47 - 49 т. 1).

Крім того, на а. с. 50 - 60 т. 1 знаходяться надані позивачем роздруковані оголошення з сайту auto.rio, у яких наведена інформація щодо цінових пропозицій продажу автомобілів Volkswagen Polo, 2013 року випуску.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23), згідно яких наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 18 червня 2020 року № 1484, укладеного ОСОБА_1 із ОСОБА_5 , пунктом 10 договору передбачено, що цей договір укладається за згодою дружини покупця, викладеною у заяві, справжність підпису на якій посвідчена нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т.А. за реєстровим № 1483.

Наведені обставини, на які також правомірно звернуто увагу судом першої інстанції, свідчать про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність.

Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також в межах доводів апеляційної скарги презумпції спільності права власності подружжя на спірне майно, як на квартиру, так і на транспортний засіб, жодним чином не спростовував.

Таким чином, доказами, наявними в матеріалами справи, підтверджено набуття у власність в період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі 18 червня 2020 року квартири за адресою АДРЕСА_1 , а також 30 вересня 2016 року - транспортного засобу Volkswagen Polo, 1598 куб.см., 2013 року випуску, № куз. НОМЕР_1 , і за таких умов, оскільки презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не спростовано, зазначене майно підлягає поділу між подружжям в рівних частках.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про неможливість задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на частку у майні, оскільки позивачем не було заявлено позовні вимоги про поділ майна в натурі, і що належним, ефективним та визначеним законом способом захисту у даному спорі можуть бути лише вимоги про визнання права власності на частку у праві спільної сумісної власності на певне майно, яких не було заявлено позивачем, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

У постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року в справі № 210/4854/15-ц, провадження № 61-30421св18, від 03 червня 2020 року в справі № 487/6195/16-ц, провадження № 61-46326св18, від 05 лютого 2025 року в справі № 641/2211/23, провадження № 61-14219 св 24, від 19 лютого 2025 року в справі № 369/5830/22, провадження № 61-15993 св 24, від 12 березня 2025 року в справі № 760/20240/17, провадження № 61-14196св24 та інших викладено правовий висновок, згідно якого, аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

При цьому ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 725/4115/21 (провадження № 61-7782св24), «Касаційний суд вже звертав увагу, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).

При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року в справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2021 року в справі № 438/1673/13-ц (провадження № 61-17441св20))».

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 404/1436/24 (провадження № 61-2200св25).

Апеляційний суд звертає увагу, що квартиру і транспортний засіб, які належать сторонам на праві спільної сумісної власності, на підставі положень статті 372 ЦК України, з технічної точки зору поділити неможливо, як і неможливо виділити сторонам в натурі належну їм частку.

При цьому жодною зі сторін не виявлено бажання здійснити поділ зазначеного майна в натурі шляхом припинення права власності на належну їй частку в праві спільної сумісної власності із присудженням на свою користь компенсації вартості належної їй частки.

У разі, коли один із подружжя (позивач) не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій з попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можна реально поділити між сторонами відповідно до їхніх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності.

Схожий висновок викладено і у пункті 53.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), та у п. 70 постанови Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 752/18272/18 (провадження № 61-13536св23), на яку ОСОБА_1 посилався у апеляційній скарзі.

Установивши, що частки права власності позивача та відповідачів у спірному майні є рівними (по частині спірного майна), і що позивач просить суд здійснити визначення часток у праві спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру і транспортний засіб, тобто трансформувати спільну сумісну власність у спільну часткову, судом першої інстанції обґрунтовано задоволено цю позовну вимогу, визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кожним право особистої приватної власності на частини квартири та частини автомобіля, і такий спосіб, з огляду на положення статті 16 ЦК України за обставин цієї справи, є належним та ефективним.

Апеляційний суд враховує, що у постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18, провадження № 61-4680св23, від 08 листопада 2023 року в справі № 456/2635/21, провадження № 61-11158св22, зазначено, що визнання права на половину частини спірного майна (визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі) є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України.

Таким чином, визначення ідеальних часток в праві власності на майно подружжя без поділу його в натурі відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги, що позовні вимоги щодо визнання права власності на конкретну частку майна в натурі, без заявлення до цього позовних вимог про поділ майна в натурі або про виділ в натурі частки із спільного майна, а також без експертного висновку про можливість такого поділу/виділу та без технічного опису майна і його часток в натурі є неефективним способом захисту, зводяться до помилкового тлумачення відповідачем суті ухваленого рішення та відхиляються апеляційним судом.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанови Об`єднаної палати Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 295/4514/16-ц (про те, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле), Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 310/7011/17 (про те, що спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні), від 14 лютого 2024 року в справі № 752/18272/18 (з посиланням на резолютивну частину цієї постанови, в якій Верховний Суд в порядку поділу майна подружжя визнав за кожним із подружжя право на 1/2 частину у праві спільної власності на квартири) відхиляються апеляційним судом, позаяк рішення суду першої інстанції правовим висновкам, викладеним у цих постановах, не суперечить.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не заявлялося жодних вимог про поділ майна, відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки позовні вимоги про визнання за кожною зі сторін права власності на частку в майні заявлені саме в порядку поділу майна подружжя.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що позов підлягав залишенню без розгляду з тих підстав, що позовну заяву та додатки до позовної заяви підписано адвокатом Яценком Д.С., а фактично цю позовну заяву подала до суду фізична особа ОСОБА_3 , яка не мала статусу адвоката і не мала права представляти інтереси ні позивача, ні адвоката Яценка Д.С., прізвище адвоката і копії його документів було протиправно використано фізичною особою ОСОБА_3 для подання позову без належних у неї повноважень на ведення справи.

Апеляційний суд звертає увагу, що дія, яка вичерпується поданням складеної іншою особою (адвокатом) позовної заяви до суду, є суто організаційною, не входить до переліку видів адвокатської діяльності, встановленого ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також не може вважатися здійсненням від імені особи її процесуальних прав та обов`язків, а отже не є представництвом особи у справі.

Крім того, апеляційний суд враховує, що подання даного позову до суду не самим ОСОБА_6 , який підписав позовну заяву, а саме ОСОБА_3 , будь-якими доказами не підтверджується і є припущеннями відповідача, незважаючи на наявність у додатках до позовної заяви доручення від 10 листопада 2023 року, виданого адвокатським об`єднанням в особі керівника Яценка Д.С., якою ОСОБА_3 уповноважено на вчинення таких дій.

Апеляційний суд частково враховує доводи апеляційної скарги, що у поданій до суду першої інстанції позовній заяві всупереч п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України відсутня інформація стосовно реєстрації електронного кабінету як позивачем ОСОБА_2 , так і її представників - адвокатів Яценко Д.С. та Старовойтової Д.А.

Разом із тим, згідно правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі № П/9901/736/18, надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідачем у апеляційній скарзі не зазначено, що відсутність в позовній заяві інформації стосовно реєстрації електронних кабінетів позивачем та її представниками будь-яким чином завадила розгляду справи та призвела до неправильного вирішення справи, та відхиляє зазначені доводи апеляційної скарги як наведені з формальних підстав.

Апеляційний суд також не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що позивачем вказано ціну позову, яка не підтверджується належними та допустимими доказами і не може бути визнана фактичною (ринковою) вартістю спірного майна, з огляду на наступне.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява має містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються. Згідно ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна. Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Заперечуючи проти ціни позову, зазначеної ОСОБА_2 у позовній заяві, відповідачем жодним чином не спростовано таку ціну та не доведено, що ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Крім того, апеляційний суд враховує, що з огляду на предмет позову, яким є визначення ідеальних часток подружжя у спірному майні без його реального поділу, ціна позову зазначається виключно для обчислення і сплати судового збору і не впливає на результат вирішення спору по суті.

Разом з тим, апеляційний суд констатує, що заявлення окремої вимоги про визнання спірних об`єктів спільним сумісним майном не є ефективним способом захисту та не здатне забезпечити захист прав власника, враховуючи наступне.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 року у справі №523/14489/15-ц).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не може погодитися з помилковими висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, які задоволенню не підлягали через неефективність обраного способу захисту, у зв`язку з чим судове рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про допущення судом першої інстанції порушень порядку розгляду питання розподілу судових витрат без призначення окремого судового засідання та без повідомлення сторін, апеляційний суд враховує, що дійсно, 12 лютого 2025 року суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, відклавши ухвалення та проголошення судового рішення, яке було ухвалене 24 червня 2025 року, при цьому докази було надано суду стороною позивача 20 березня 2025 року вже на стадії ухвалення судового рішення.

Відповідно до ст. 246 ЦПК України (в редакції станом на час ухвалення рішення) якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України (в редакції станом на час ухвалення рішення) додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Правила щодо реалізації учасниками справи їх права на участь в судовому засіданні з розгляду заяви про розподіл судових витрат згідно з частиною четвертою статті 270 ЦПК України є спеціальними та повинні застосовуватися системно з приписами частини другої статті 246 ЦПК України, яка визначає обов`язок суду призначити судове засідання відповідно до процедури розгляду справи, що була визначена судом для розгляду справи в цілому (загального, спрощеного чи письмового провадження).

Висновки щодо застосування статей 246, 270 ЦПК України сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс23), Верховним Судом у постанові від 20 вересня 2023 року у справі № 758/6777/21 (провадження № 61-6490св23), у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 542/937/23 (провадження № 61-2239св25) та інших.

Враховуючи, що до закінчення судових дебатів представником позивача не було надано до суду докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, і такі докази було надано суду стороною позивача 20 березня 2025 року вже на стадії ухвалення судового рішення, суд першої інстанції відповідно до положень ст. 246, 270 ЦПК України мав призначити судове засідання і ухвалити додаткове рішення в тому самому порядку, що й судове рішення, з повідомленням учасників справи про дату, час і місце розгляду справи, однак зазначеного порядку не дотримався і вирішив питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, понесених позивачем, під час ухвалення рішення, за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду.

За даних обставин, доводи апеляційної скарги про допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального права під час розгляду заяви позивача про розподіл судових витрат є обґрунтованими.

Разом із тим, оскільки судове рішення скасовується в частині задоволення вимоги про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, тому в частині розподілу судових витрат судове рішення також підлягає скасуванню, як похідна частина, що є самостійною підставою для її скасування.

В іншій частині позовних вимог суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

За подання позовної заяви ОСОБА_2 сплатила 8052 грн., за подання заяви про забезпечення позову - 536,80 грн., за подання апеляційної скарги на ухвалу Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року щодо відмови в забезпеченні позову - 536,80 грн. (а. с. 83 т. 1), за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 20130 грн., а також у клопотанні про усунення недоліків просив повернути йому надмірно сплачену суму судового збору у розмірі 8052 грн., посилаючись на те, що з урахуванням сплаченого позивачем судового збору, що становить 3 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд першої інстанції відкрив судове провадження і розглянув справу, тобто визнав достатньою і правомірною сплату позивачем судового збору в розмірі 8052 грн. Таким чином, враховуючи положення ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за подання апеляційної скарги за оскарження рішення суду першої інстанції складає 12078 грн. (8052 грн. х 150 %), що відповідає принципу рівності прав сторін та правовій позиції Верховного Суду в ухвалі від 01 серпня 2025 року в справі № 572/2164/23.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду немайнову вимогу ОСОБА_2 про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя залишено без задоволення, сплачений позивачем судовий збір в цій частині в розмірі 1073,60 грн. покладається на неї, а решта 6978,40 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, 536,80 грн. судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення позову, 536,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року, всього 8052 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а також на користь відповідача ОСОБА_7 з позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню сума судового збору 1610,40 грн. за подання ним апеляційної скарги пропорційно її задоволенню.

Крім того, апеляційний суд погоджується зі слушними та обґрунтованими доводами ОСОБА_1 про повернення надмірно сплаченої суми судового збору у розмірі 8052 грн., оскільки у іншому випадку принцип рівності прав сторін не буде вважатись дотриманим.

20 березня 2025 року позивачем ОСОБА_2 у особі представника ОСОБА_4 подано до суду заяву про розподіл та стягнення судових витрат, за змістом якої, у позовній заяві було зазначено, що позивач очікує понести витрати на професійну правничу допомогу, яка надається адвокатським об`єднанням «Веріті Груп», орієнтовний розмір яких становить 25000 грн., і у позові було вказано, що докази на понесення витрат будуть надані суду в порядку, визначеному ст. 137, 141 ЦПК України. В судовому засіданні 12 лютого 2025 року представник позивача додатково зазначила, що докази витрат на професійну правничу допомогу буде подано протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення.

Повідомляла, що 06 листопада 2023 року ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «Веріті Груп» укладено договір про надання правової допомоги № 23/1711, за умовами п. 1.1 якого адвокатське об`єднання зобов`язується надавати правову (професійну правничу) допомогу клієнту, а саме проводити в інтересах та від імені клієнта всі необхідні дії, пов`язані з представництвом його інтересів у справі клієнта до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

26 лютого 2024 року ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «Веріті Груп» укладено додаткову угоду № 1, відповідно до якої сторони дійшли згоди внести зміни до п. 1.2 договору та викласти його у іншій редакції, відповідно до якої за цим договором інтереси клієнта можуть представляти адвокат Старовойтова Д.А., адвокат Яценко Д.С., адвокат Кисель А.С.

07 червня 2024 року ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «Веріті Груп» укладено додаткову угоду 2, якою сторони визначили, що розмір гонорару, який клієнт має сплатити адвокатському об`єднанню за цим договором під час розгляду справи № 369/18971/23 в суді першої інстанції, становить 25000 грн.

Адвокатським об`єднанням було підготовлено звіт про виконану роботу під час розгляду справи в суді першої інстанції (надані послуги/професійну правничу допомогу), рахунки.

Позивачем в повному обсязі було сплачено гонорар на користь адвокатського об`єднання, на підтвердження чого надаються платіжні інструкції.

Між сторонами було складено та підписано акти прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), наданих адвокатським об`єднанням.

На підставі вищевикладеного просила ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25000 грн.

До заяви додано копію договору про надання правової допомоги № 23/1711, укладеного 06 листопада 2023 року ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «Веріті Груп», згідно п. 1.1 якого за цим договором адвокатське об`єднання зобов`язується надавати правову (професійну правничу) допомогу клієнту, а саме проводити в інтересах та від імені клієнта всі необхідні дії, пов`язані з представництвом його інтересів у справі клієнта до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Згідно п. 2.2 договору адвокатське об`єднання зобов`язано на письмову вимогу клієнта надати звіт про виконання договору про надання правової допомоги (а. с. 206 - 209 т. 1).

Також до заяви додано копію додаткової угоди № 1 від 26 лютого 2024 року, у якій сторони дійшли згоди внести зміни до п. 1.2 договору, виклавши її у наступній редакції: «за цим договором інтереси клієнта можуть представляти адвокат Старовойтова Д.А., адвокат Яценко Д.С., адвокат Кисель А.С.» (а. с. 210 т. 1).

Згідно додаткової угоди № 2 від 07 червня 2024 року, сторони дійшли згоди про розмір гонорару, який клієнт має сплатити адвокатському об`єднанню за цим договором під час розгляду справи № 369/18971/23, який становить 25000 грн. Розмір гонорару може бути збільшено за згодою сторін у випадках збільшення обсягу правової допомоги (зокрема, у разі призначення судом трьох і більше судових засідань у справі тощо) (а. с. 211 т. 1).

Також до заяви додано копію звіту про виконану адвокатським об`єднанням роботу (надані послуги) та витрачений час відповідно до договору про надання правової допомоги, підготовлений та підписаний адвокатом Старовойтовою Д.А., згідно якого станом на 03 березня 2025 року відповідно до умов п. 1.1 договору та додаткової угоди № 2 до договору адвокатським об`єднання у справі № 369/18971/23 виконано наступну роботу (надано послуги/правову (професійну правничу) допомогу: складення позовної заяви, підготовка додатків, подання до суду - 5 годин, підготовка та участь адвоката в судовому засіданні 24 жовтня 2024 року - 1 година, підготовка та участь адвоката в судовому засіданні 12 лютого 2025 року - 1,5 годин, загальна вартість 25000 грн. (а. с. 212 т. 1).

Адвокатським об`єднанням «Веріті Груп» видано рахунок-фактуру № 1 від 09 листопада 2023 року, згідно якого надано юридичні послуги за договором про надання правової допомоги № 23/1711 від 06 листопада 2023 року, на загальну суму 15000 грн. (а. с. 213 т. 1), рахунок-фактуру № 2 від 15 грудня 2023 року, згідно якого надано юридичні послуги за договором про надання правової допомоги № 23/1711 від 06 листопада 2023 року, на загальну суму 5000 грн. (а. с. 214 т. 1), рахунок-фактуру № 3 від 31 жовтня 2024 року, згідно якого надано юридичні послуги за договором про надання правової допомоги № 23/1711 від 06 листопада 2023 року, на загальну суму 6000 грн. (а. с. 215 т. 1).

Рахунки-фактури було оплачено ОСОБА_2 платіжними інструкціями від 09 листопада 2023 року на суму 15000 грн. (а. с. 216 т. 1), від 15 грудня 2023 року на суму 5000 грн. (а. с. 217 т. 1), від 06 листопада 2024 року на суму 6000 грн. (а. с. 218 т. 1).

07 червня 2024 року ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «Веріті Груп» підписано акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), згідно якого адвокатське об`єднання надало, а клієнт прийняв виконані роботи/надані послуги (професійну правничу допомогу) відповідно до договору про надання правової допомоги № 23/1711, укладеного 06 листопада 2023 року. Перелік робіт зазначений у звіті. Виконані адвокатським об`єднанням роботи/надані послуги відповідають вимогам клієнта. Клієнт не має до адвокатського об`єднання будь-яких претензій щодо виконання останнім своїх зобов`язань за договором. Розмір гонорару за надання правової (професійної правничої) допомоги під час розгляду справи № 369/18971/23 становить 20000 грн. (а. с. 219 т. 1).

24 грудня 2024 року ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «Веріті Груп» підписано акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), згідно якого адвокатське об`єднання надало, а клієнт прийняв виконані роботи/надані послуги (професійну правничу допомогу) відповідно до договору про надання правової допомоги № 23/1711, укладеного 06 листопада 2023 року. Перелік робіт зазначений у звіті. Виконані адвокатським об`єднанням роботи/надані послуги відповідають вимогам клієнта. Клієнт не має до адвокатського об`єднання будь-яких претензій щодо виконання останнім своїх зобов`язань за договором. Розмір гонорару за надання правової (професійної правничої) допомоги під час розгляду справи № 369/18971/23 становить 6000 грн. (а. с. 220 т. 1).

До заяви про розподіл та стягнення судових витрат долучено докази направлення її копії відповідачу ОСОБА_1 на зареєстровану адресу місця його проживання (а. с. 221 т. 1).

Відповідно до положень частини восьмої статті 141 ЦПК України докази витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21, зазначено, що:

«У випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

Обґрунтувань поважності причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі, заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не містить (а. с. 1-3 виділених матеріалів). Таким чином, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання ним доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі».

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 757/33206/22-ц (провадження № 61-8292св24) зазначено, що: «тлумачення частини першої статті 246 ЦПК України та частини восьмої статті 141 ЦПК України дає підстави для висновку, що у випадку, якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі. А у разі закінчення процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України (п`ять днів після ухвалення рішення суду), - також і поважні причини пропуску цього строку. За відсутності обґрунтування поважних причин строку подання таких доказів до закінчення судових дебатів у справі чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат. Натомість наслідком закінчення процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, є залишення заяви без розгляду».

Вирішуючи питання про дотримання строку, встановленого законом, для подання доказів витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 , апеляційний суд враховує, що звіт № 1 про виконану адвокатським об`єднанням роботу (надані послуги) складено лише 03 березня 2025 року, що унеможливлювало подання доказів витрат на правничу допомогу у їх сукупності до закінчення судових дебатів.

З огляду на викладене, представником відповідача дотримано строки і порядок подання доказів про розмір судових витрат, визначені у частині восьмій статті 141 ЦПК України.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що зазначений звіт не підтверджує оплату судових витрат, а є лише внутрішньою необов`язковою звітністю між позивачем та її адвокатом, яка згідно п. 2.2 договору про надання правової допомоги від 06 листопада 2023 року надається на вимогу клієнта, з огляду на те, що акти прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), які долучені до заяви про розподіл та стягнення судових витрат, складені ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням «Веріті Груп» 07 червня 2024 року та 24 грудня 2024 року з урахуванням таких звітів, тобто звіти про виконану адвокатським об`єднанням роботу (надані послуги) є підставою для визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Крім того, оскільки згідно додаткової угоди № 2 від 07 червня 2024 року, розмір гонорару може бути збільшено за згодою сторін у випадках збільшення обсягу правової допомоги (зокрема, у разі призначення судом трьох і більше судових засідань у справі тощо) (а. с. 211 т. 1), до закінчення розгляду справи розмір гонорару, незважаючи на його фіксований розмір, міг бути переглянутий позивачем та адвокатом і тому не вважався остаточним.

За даних обставин апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що всі документи, які могли підтверджувати судові витрати позивача, існували станом на 12 лютого 2025 року і сторона позивача повинна була надати їх до суду до переходу на стадію ухвалення рішення.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 591/550/20 (провадження № 61-6344св23) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що при розподілі судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).

Факти надання послуг правничої допомоги позивачу підтверджені матеріалами справи та встановлені судом, в тому числі у вигляді направлення адвокатських запитів та отримання довідки про оціночну вартість об`єктів нерухомості, які є підготовчими діями, необхідними для розгляду справи, і тому не можуть бути підставою для відмови позивачу у відшкодуванні судових витрат, що є одним із основних принципів цивільного судочинства, лише ті обставини, що такі дії здійснені в період до укладення договору про надання правничої допомоги 06 листопада 2023 року.

Доводи апеляційної скарги про стягнення судових витрат на підставі неналежних доказів, оскільки адвокати Кисель А.С. та Старовойтова Д.А. брали участь у справі на підставі договору про надання правничої допомоги від 27 жовтня 2023 року, а не договору від 06 листопада 2023 року, заявленого позивачем в якості підстави для розподілу судових витрат, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, оскільки участь адвокатів Кисель А.С. та Старовойтової Д.А. у даній справі обумовлена положеннями додаткової угоди № 1 від 26 лютого 2024 року до договору від 06 листопада 2023 року, у якій сторони дійшли згоди внести зміни до п. 1.2 договору, виклавши її у наступній редакції: «за цим договором інтереси клієнта можуть представляти адвокат Старовойтова Д.А., адвокат Яценко Д.С., адвокат Кисель А.С.» (а. с. 210 т. 1). Крім того, для підтвердження своїх повноважень адвокати долучили до матеріалів справи ордери на надання правової допомоги, видані АО «Верітас Груп», та копії свідоцтв про право заняття адвокатською діяльністю.

Доводи апеляційної скарги, що позовну заяву було складено із чисельними порушеннями вимог ЦПК України та подано до суду неуповноваженою особою, тобто фактично існує зловживання правами та обов`язками стороною позивача і свідчить про наявність підстав для покладення судових витрат не на відповідача, а на позивача згідно вимог ч. 9 ст. 141 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Оцінюючи дотримання стороною відповідача критеріїв реальності адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), а також критерії розумності їхнього розміру, апеляційний суд вважає в даному випадку ці критерії дотриманими.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19, від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, від 23 липня 2025 року у справі № 389/387/24, від 01 жовтня 2025 року у справі № 473/4406/24, додатковій постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 357/7395/20 та інших.

Відповідачем у апеляційній скарзі не зазначено про невідповідність заявленої позивачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірності понесених позивачем витрат на адвокатські послуги складності справи чи обсягу виконаної адвокатом роботи, а відтак і на необхідність зменшення їх розміру.

Отже, оскільки позивачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат, понесених на правову допомогу, а відповідач не надав доказів невідповідності заявленої до стягнення суми складності справи чи обсягу виконаної адвокатом роботи, зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Визначаючи пропорційність розподілу судових витрат на правничу допомогу, апеляційний суд враховує, що за наслідками апеляційного перегляду позовні вимоги в частині заявленої немайнової вимоги залишено без задоволення, а тому витрати на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, пропорційно зменшуються до 20000 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2025 року скасувати в частині задоволення вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, а також в частині розподілу судових витрат, та прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 8052 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 20000 грн.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1610,40 грн.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 8052 грн., сплачений згідно з квитанцією № 5493-7151-7823-4714 від 20 вересня 2025 року на рахунок № UA0026010 (отримувач - ГУК у м. Києві/Соломян. р-н/22030101, код отримувача: 37993783).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.