ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/7753/24
Номер провадження 22-ц/818/3706/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Комунального підприємства «Житлокомсервіс» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року в складі судді Щепелевої Г.М. по справі № 641/7753/24 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житлокомсервіс» про зобов`язання вчинення дій

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Житлокомсервіс» (далі КП «Житлокомсервіс») про зобов`язання вчинення дій.

В обґрунтування позову зазначив, що він є православним християнином, релігійні переконання якого не дозволяють отримувати, використовувати унікальні номери, що підмінюють його прізвище, ім`я та по-батькові.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2004 по справі № 2-1439/9-2004 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області задоволено його скаргу до органу ДПІ про застосування до нього раніш встановленої форми обліку платників податків та інших обов`язкових платежів, анулювання інформації щодо нього відповідно до ст. 5 Закону України «Про Державний реєстр фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів» та внесення до паспорту відмітки про наявність права перебувати на обліку в органах державної податкової інспекції без ідентифікаційного номера.

З 01 липня 2004 року він не здійснює фінансові операції з використанням цифрової ідентифікації, а також не застосовує ідентифікаційний номер у всіх сферах життя.

09 лютого 2024 року та 04 квітня 2024 року він звернувся до КП «Жилкомсервіс» із заявою про надання інформації щодо правових підстав присвоєння рахункового номеру та значення цифр у цьому номері. Йому було повідомлено, що особовий рахунок є одним із ключових елементів абонентського обліку і поєднує в собі всю інформацію про абонента, знеособлює абонент та виступає його ідентифікатором. Облік осіб, які не мають РНОКПП, ведеться за прізвищем, ім`ям та по батькові і номером паспорта без використання РНКПП.

07 травня 2024 року він повторно звернувся до відповідача із заявою, в якій просив вести облік щодо нього за прізвищем, ім?ям та по батькові і номером паспорта без використання РНОКПП замість номера особового рахунку № НОМЕР_1 , проте вказане клопотання задоволено не було.

Ведення обліку осіб-споживачів комунальних послуг за прізвищем, ім`ям та по-батькові і серією та номером паспорта не суперечить положенням діючого законодавства України, а присвоєння ідентифікаційного облікового номера в реєстрах, відомостях, матеріалах підміняють його прізвище, ім`я та по-батькові, це порушує його право на свободу світогляду та віросповідання.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив: зобов`язати змінити цифровий номер його особового рахунку на прізвище, ім`я, по батькові та /або серію та номер діючого паспорта, а саме: « ОСОБА_1 НОМЕР_2 »; зобов`язати відповідача не вносити особисті дані позивача до електронної системи; зобов`язати відповідача застосувати для обробки персональних даних позивача альтернативну ( не електронну) форму ведення обліку.

05 грудня 2024 року КП «Житлокомсервіс» подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що на квартиру АДРЕСА_1 відкрито один особовий рахунок № НОМЕР_1 для сплати за надані послуги. Особовий рахунок є однім із ключових елементів абонентського обліку і поєднує в собі всю інформацію про абонента, знеособлює абонента та виступає його ідентифікатором.

Особовому рахунку присвоюється номер, за яким здійснюється пошук інформації в бухгалтерських записах, документах та базах даних програмного забезпечення. Цей номер не належить до персональних даних особи, його зручно використовувати при обміні інформацією між організаціями, що співпрацюють при роботі з абонентами. Рахунок абонента в системі ЄРЦ є унікальним ідентифікатором клієнта, який складається з 10 знаків в числовому форматі. Особовий рахунок № НОМЕР_1 присвоєно саме житловому приміщенню, а не споживачу, а питання ідентифікації абонента не може бути реалізовано персонально в частині номеру рахунку для адреси заявника. Позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що суперечать праву відповідача на самостійне визначення порядку та форми ведення обліку господарських операцій підприємства.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано КП «Житлокомсервіс» змінити цифровий номер особового рахунку ОСОБА_1 на прізвище, ім`я, по-батькові та /або серію та номер діючого паспорта, а саме: « ОСОБА_1 та/або НОМЕР_2 ».

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з КП «Житлокомсервіс» на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не надано посилань на жоден нормативно-правовий акт, який регулює питання присвоєння споживачам або об`єктам споживання житлово-комунальних послуг особових рахунків, способів їх формування та розшифрування, а тому зважаючи на право позивача на свободу світогляду і віросповідання, відсутні підстави для покладення обов`язку на споживача користуватися цифровим ідентифікатором при обліку споживання наданих йому КП «Житлокомсервіс» житлово-комунальних послуг, що свідчать про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Зважаючи, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача не вносити особисті дані ОСОБА_1 до електронної системи та зобов`язання застосувати для обробки персональних даних альтернативну (не електронну) форму ведення обліку спрямовані на майбутнє, суд не вбачав підстав для задоволення позову, оскільки захисту підлягає тільки фактично порушене право.

На вказане судове рішення 25 травня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Савченко Олена Олександрівна, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог не вносити його особисті дані до електронної системи та зобов`язати КП «Житлокомсервіс» застосувати для обробки персональних даних альтернативну ( не електронну) форму ведення обліку та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо спрямованості на майбутнє зобов`язання застосувати для обробки його персональних даних альтернативну (не електронну) форму ведення обліку, оскільки такий облік вже ведеться відповідачем в електронній (не альтернативній) формі.

Факт обробки саме в електронній формі його персональних даних як споживача комунальних послуг за адресою його проживання, підтверджено матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Такий облік персональних даних ведеться відповідачем в електронній формі, що порушує конституційне його право на свободу світогляду та віросповідання.

Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Посилався на недопущення встановлення обов`язкових переконань і світогляду та примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу використання традиційних методів ідентифікації особи.

23 травня 2025 року засобами поштового зв`язку від КП «Житлокомсервіс» надійшла апеляційна скарга, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, підприємство просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення та стягнути судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку, що номер особового рахунку ідентифікує особу споживача, а не об`єкт, за яким здійснюється споживання житлово-комунальних послуг.

Номер особового рахунку присвоюється саме житловому приміщенню, а не споживачу, оскільки у разі зміни власника або користувача житлового приміщення особовий рахунок не змінюється.

Така ідентифікація об`єктів є логічною та необхідною у контексті надання житлово-комунальних послуг, оскільки одна фізична особа може мати у власності декілька об`єктів нерухомості, і за кожним таким об`єктом необхідно вести окремий облік нарахувань та сплат. Протилежний же підхід, коли ідентифікація об`єкту буде відбуватись за ПІБ споживача, призведе до неможливості забезпечення належного обліку наданих житлово- комунальних послуг

Здійснення ідентифікації об`єктів за якими здійснюється нарахування оплати за надані житлово-комунальні послуги, відноситься безпосередньо до внутрішньогосподарського обліку, є допустимою формою здійснення такого обліку з огляду на положення чинного законодавства та є необхідним у контексті здійснення статутної діяльності КП «Житлокомсервіс».

У судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 18 грудня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 отримано 20 червня 2025 року (т. 1, а.с. 178);

адвокатом Савченко Оленою Олександрівною, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , отримано в електронному кабінеті 11 червня 2025 року (т. 1, а.с. 174);

КП «Жилкомсервіс» отримано 11 червня 2025 року (т. 1, а.с. 175).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 70).

Послуги з утримання вказаного багатоквартирного будинку надає КП «Жилкомсервіс». За квартирою АДРЕСА_1 визначено особовий рахунок - № НОМЕР_1 (а.с. 84).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2004 року по справі № 2-1439/9-2004, залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2004 року, визнано дії начальника ДПІ Київського району міста Харкова неправомірними. Зобов`язано начальника ДПІ Київського району міста Харкова виконати стосовно ОСОБА_1 вимоги ч. 2 ст. 1 Закону України Закону України «Про Державний реєстр фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів», застосувати до ОСОБА_1 встановлену форму обліку з внесенням до паспорту відмітки про наявність права здійснювати платежі без ідентифікаційного номера (а.с. 25-26).

09 лютого 2024 року ОСОБА_1 подав до КП «Жилкомсервіс» заяву про надання інформації, зокрема, щодо присвоєння йому рахункового номеру, який складається з 10 цифр (а.с. 18).

Листом КП «Жилкомсервіс» від 14 березня 2024 року позивачу роз?яснено, що особовий рахунок - це «ідентифікатор» («умови) доставки рахунку на здійснення виплат за житлово-комунальні послуги. Законом України «Про захист персональних даних» визначено, що персональні дані це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, тобто серія та номер паспорта є персональними даними і не можуть використовуватися для оплати житлово-комунальних послуг замість номера особового рахунку (а.с. 19).

04 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про надання інформації щодо процедури обробки персональних даних; порядку обліку фізичних осіб, які відмовилися від РНОКПП (а.с. 20).

Листом КП «Житлокомсервіс» від 23 квітня 2024 року ОСОБА_1 повідомлено, що облік нарахувань та оплати за послуги здійснюється в електронній програмі за особовим рахунком на конкретне житлове приміщення, а не за фізичною особою, яка оплачувала послуги. У випадку, якщо фізична особа відмовилася від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, облік таких осіб ведеться за прізвищем, ім?ям та по-батькові та серією і номером паспорта без використання РНОКПП (а.с. 21).

07 травня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до КП «Жилкомсервіс» із заявою, в якій просив вести облік для сплати за житлово-комунальні послуги за прізвищем, ім`ям, по-батькові без використання реєстраційного номера облікової картки платника податків замість номера особового рахунку № НОМЕР_1 (а .с. 22).

17 травня 2024 року КП «Жилкомсервіс» позивачу повідомлено, що особовий рахунок є одним з ключових елементів абонентського обліку, який поєднує у собі інформацію про абонента, знеособлює абонента та виступає його ідентифікатором. Особовому рахунку присвоюється номер. За цим номером здійснюється пошук інформації в бухгалтерських записах, документах та базах даних програмного забезпечення. Цей номер вказує на те, хто саме з абонентів здійснив оплату під час обміну даними з банківськими установами, який складається з цифр (максимальна кількість знаків - 18) та може містити крапку. Номер особового рахунку не належить до персональних даних, на відміну від прізвища, ім?я та по батькові, отже цей номер зручно використовувати при обміні інформацією між організаціями, що співпрацюють при роботі з абонентами (а.с. 23).

Статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки.

Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована чи може бути конкретно ідентифікована.

Згідно з частиною 6 статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 806/3265/17 (провадження № 11-460заі18) зроблено висновок про те, що встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.

Законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі статтею 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення частини 2 статті 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (рішення ЄСПЛ у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

З урахуванням наведених норм та встановивши, що позивач за своїми релігійними переконаннями категорично заперечує проти обробки його даних та присвоєння йому будь-яких числових ідентифікаторів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача змінити цифровий номер особового рахунку стосовно ОСОБА_1 , а також ведення обліку і всієї необхідної документації стосовно позивача як споживача за прізвищем, ім`ям, по батькові та /або серію та номер діючого паспорта,

Реалізація права ОСОБА_1 зумовлена його релігійними переконаннями та пов`язана з неприпустимістю користуватися будь-якими числовими ідентифікаторами, і зазначене не заборонено та не обмежене законом, а тому людина в межах реалізації своїх гарантованих прав може відмовитися від присвоєння їй будь-яких числових ідентифікаторів, десятизначних рахунків споживачів та їх використання.

Установлюючи ті чи інші правила поведінки (у цьому випадку шляхом присвоєння штрих-коду, QR-коду, десятизначного рахунку споживачеві), держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства (зокрема, релігійною спільнотою). Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року по справі 579/806/19.

Отже, вирішуючи спір в частині зобов`язання змінити цифровий номер його особового рахунку на прізвище, ім`я, по батькові та /або серію та номер діючого паспорта, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із фактичних обставин справи та приписів Законів України «Про свободу совісті та релігійні організації», «Про захист персональних даних».

Висновки суду першої інстанції у вказаній частині відповідають принципу справедливості та забезпечують ефективне поновлення порушеного права позивача, оскільки особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи без штрих-кодових, QR-кодових, біометричних ідентифікаторів, крім випадків, коли таке втручання в право особи визначено законом і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

За таких обставин судова колегія не вбачає підстав для скасування рішення в цій частині, та, відповідно, для задоволення апеляційної скарги КП «Жилкомсервіс».

Щодо вимог про зобов`язання відповідача не вносити особисті дані ОСОБА_1 до електронної системи та зобов`язання застосувати для обробки персональних даних альтернативну (не електронну) форму, то суд виходить з такого.

Згідно частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина 1, 2 статті 264 ЦПК України).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 просить зобов`язати відповідача не вносити особисті дані позивача до електронної системи; зобов`язати відповідача застосувати для обробки персональних даних позивача альтернативну ( не електронну) форму ведення обліку, посилаючись на порушення його права на свободу світогляду та віросповідання.

Між тим, позивачем не надано беззаперечних доказів використання електронної форму ведення обліку, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказана вимога передбачає захист прав на майбутнє, що суперечить завданням цивільного судочинства, згідно з яким суд захищає порушене, невизнане або оспорюване право (частина 1 статті 2 ЦПК України), а не забороняє діяти на майбутнє, що не відповідає змісту частини 1 статті 15 ЦК України, згідно з якою кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Комунального підприємства «Житлокомсервіс» залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина