Провадження №2/760/5179/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Тесленко І. О.,

за участю секретаря судового засідання Бережної С.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Пацалюк А.В.,

представника відповідача Гриник М.С.,

представника третьої особи Жемулюкіна О.С.,

представника третьої особи Гончарука В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: Гаражно-будівельний кооператив «Батиєвський», Гаражно - будівельний кооператив «ДРУЖБА», про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

21 листопада 2024 року позивач ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Пацалюк А.В., звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, третя особа: Гаражно-будівельний кооператив «Батиєвський» про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає наступне. В 1988 за багаторічну та бездоганну працю на посаді завідуючого відділом насінництва у Всесоюзному науково-дослідному інституті цукрових буряків (в подальшому Інститут цукрових буряків Української академії аграрних наук) Островському Леоніду Леонідовичу (надалі за текстом - ОСОБА_1 , Позивач), науковцю та академіку, була надана в користування земельна ділянка з подальшим будівництвом на ній гаража. За власні кошти Позивачем був збудований гаражний бокс, який отримав порядковий № 02 місце розташування якого знаходиться в так званому «нульовому ряду» та за документами розташований на території Гаражного - будівельного кооперативу «Батиєвський» (, по вул. Клінічна, 25, м.Київ, 03110). Отже, починаючи з 1988 року і по 2023 рік Позивач володів та користувався гаражем № НОМЕР_1 , Слід зауважити, що спірний гаражний бокс № НОМЕР_1 знаходиться на межі ГБК «Дружба» (, вул. Нечуй Левицького, 1, м.Київ) та ГБК «Батиєвський», і проїзд до нульового ряду користувачами гаражів ГБК «Батиєвський» здійснюється тільки через територію кооперативу «Дружба». Так, на підставі особистого звернення Позивача до керівництва ГБК «Дружба», оскільки він користувач гаража № НОМЕР_1 була виписана та видана перепустка №02, для того щоб він міг безперешкодно пересуватись по проїзній частині території ГБК «Дружба». Також, факт постійного користування гаражем № НОМЕР_1 в ГБК «Батиєвський» (вул. Клінічна, 25, м.Київ,) можуть підтвердити власники сусідніх гаражів, а саме: 1. ОСОБА_2 2. ОСОБА_3 (гараж № НОМЕР_2 ) 3. ОСОБА_4 (гараж № НОМЕР_3 . ОСОБА_5 (гараж в нульовому ряду) 5. ОСОБА_6 (гараж в нульовому ряду). Звертає особливу увагу суду на той факт, що право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 за Позивачем та за іншими особами не зареєстровано. Земельна ділянка на якій розташований гараж № НОМЕР_1 обліковується за ГБК «Батиєвський» на вул. Клінічна, 25 у Соломянському районі м.Києва , однак відповідно до відповіді наданої Департаментом земельних ресурсів Київської міської ради №1-8447 від 21.06.2024 жодного рішення про передачу зазначеної земельної ділянки у власність або у користування будь - яким фізичним чи юридичним особам Київська міська рада не приймала. Позивач не був членом а ні ГБК «Батиєвський», а ні ГБК «Дружба», жодної пропозиції щодо членства в ГБК «Батиєвський» на адресу Позивача не надходило. Не дивлячись на це, скориставшись тривалою відсутнісю Позивача через хворобу, керівництво ГБК «Батиєський» взломало гаражний бокс № НОМЕР_1 та викрали речі, які на праві власності належать ОСОБА_1 чим фактично позбавили його права користування та власності. Загальний розмір нанесеної шкоди близько 400 000, 00 гривень. Про що було подана заява про вчинення кримінального правопорушення та відкрите кримінальне провадження №0000114 від 29.08.2024 за ч.4 ст.185 КК України. Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 викладені висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статті 344 Цивільного кодексу України. Зокрема, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для рухомого майна такий строк складає п`ять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61- 19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю,необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. У відповідності до положень ч.1, 2 ст.123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Земельна ділянка, на якій розташований спірний гараж, знаходиться у комунальній власності Київської міської ради. Позивач звертався у встановленому порядку до повноважних органів з приводу отримання спірної земельної ділянки у користування. Однак, Київською міською радою на адресу Позивача відповідь так і не надійшла, з чого можна дійти висновку, що Київською міською радою дане клопотання розглянуто так і не було. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 1 січня 2011 року. З врахуванням наведеного просив визнати за ОСОБА_1 право власності на гараж № НОМЕР_1 розташований на території ГБК «Батиєвський» за адресою вул.Клінічна,25, м.Київ за набувальною давністю.

22 листопада 2024 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані судді Тесленко І.О. Фактично справу передано судді згідно реєстру передачі справ 25 листопада 2024 року.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року позовну заяву залишено без руху.

На виконання вимог ухвали від 10 грудня 2024 року про залишення позову без руху на адресу суду 17 грудня 2024 року надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Недоліки позовної заяви усунуто.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження у справі; призначено підготовче засідання у справі.

20 січня 2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який обгрунтований наступним. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі. в межах повноважень та в спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦІК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Щодо визнання за Позивачем права власності за набувальною давністю заперечюють з наступних підстав. Позивач звернувся до суду з позовом на підставі ст. 344 ЦК України, в якому просить визнати право власності за набувальною давністю на гараж № НОМЕР_1 , що розташований на території ГБК «Батиевський». В обґрунтування позовної вимоги Позивач зазначає, що у 1988 році йому була надана в користування земельна ділянка, на якій Позивачем за власні кошти було збудовано гаражний бокс № НОМЕР_1 , який розташований на межі гаражно-будівельного кооперативу «Дружба» (далі - ГБК «Дружба» та ГБК «Батиєвський»). Право власності на спірний гаражний бокс за Позивачем не зареєстровано. Відповідач вважає, що у даному випадку поняття «набувальної давності» не може бути застосоване з наступних підстав. Відповідно до статті 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні у місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи. Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Відтак, необхідною умовою визнання права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння чужим майном, у процесі якого володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє річчю, власником якої є інша особа. За даними Міського земельного кадастру (що містяться в матеріалах, доданих до позовної заяви) за ГБК «Батиєвський» обліковується земельна ділянка площею 2, 78 га (код 72:276:0007) на вул. Клінічній, 25 у Солом?янському районі м. Києва. Рішення про передачу земельної ділянки, у власність або у користування (оренду) будь-яким фізичним або юридичним особам Відповідачем не приймалось. Згідно ст. ст. 83, 125, 126 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю, а право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Також, враховуючи положення ст. ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ, а не особі яка заявляє про давність володіння. Відповідно до ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України. П. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що вирішення відповідно до закону питань, що стосується регулювання земельних відносин є виключно компетенцією міських рад. Відповідно до ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Відповідач своїм рішенням не надавав земельну ділянку, на якій знаходиться спірне нерухоме майно (гараж) у власність чи користування Позивачу. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов?язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 ст. 331 ЦК України передбачено, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України та п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 № 6 самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Крім того, вищевказаною статтею передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно, за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Таким чином, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, будь-яких дозвільних документів, на підставі яких Позивачем була збудована споруда (гараж) на земельній ділянці, останнім не надано, як і не надано документи про право користування земельною ділянкою, на якій споруда розміщена. Рішення Київської міської ради про надання земельної ділянки у власність або користування Позивачу для будівництва на ній гаражу не приймалось, тобто у особи не виникло право власності на дану земельну ділянку. Враховуючи вищевикладене, застосування норм закону, а саме частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), у даному випадку не є вірним, оскільки Позивач володіє не чужим майном, а самочинно збудованим гаражем на земельній ділянці, що є власністю Позивача. Додатково повідомляють суд, відповідно до Порядку надання інвалідам дозволів на встановлення тимчасових збірно-розбірних гаражів у масивах багатоквартирної житлової забудови в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 05 квітня 2012 р. № 404/7741, Солом?янська районна в місті Києві державна адміністрація розглядає питання щодо надання дозволів на встановлення тимчасових збірно-розбірних гаражів. За інформацією, наданою управлінням житлово-комунального господарства та будівництва Солом?янська районна в місті Києві державна адміністрація Позивач із відповідною заявою про надання дозволу на встановлення тимчасового збірно-розбірного гаража на вул. Клінічній, 25 Оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Позивачем не надано доказів щодо порушення, невизнання або оспорювання Відповідачем його прав, свобод чи інтересів щодо предмету позову. Крім того, Позивачем взагалі не надано жодних доказів існування спірного гаража і того, що спірний гараж перебуває у користуванні Позивача. Викладене свідчить, про відсутність правових підстав для визнання власності за набувальною давністю. Згідно із статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа мас право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Частиною першою, другою статті 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Щодо позовної вимоги про стягнення з Відповідача судових витрат також заперечують в повному обсязі. Київська міська рада діє правомірно, в межах повноважень та в спосіб визначений чинним законодавством. Відповідачем не порушено прав, свобод чи інтересів Позивача, отже стягнення судових витрат є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Щодо залучення третьої особи зазначають наступне. Земельна ділянка площею 1,6324 га на вул. Нечуя-Левицького, 1 у Солом?янському районі м. Києва (кадастровий номер :72:285:0006) на підставі рішення Київської міської ради від 29.04.1999 №225/326 надана ГБК «Дружба» (ідентифікаційний код 22864126) у постійне користування для експлуатації та обслуговування гаражів (державний акт на право постійного користування землею від 16.11.2000 № 72-4-00034). В зв?язку з викладеним вище та тим, що спірний гараж № НОМЕР_4 побудований на межі ГБК «Дружба» та ГБК «Батиєвський», а проїзд здійснюється Позивачем через територію ГБК «Дружба», тому, вважають за необхідне залучити в якості Третьої особи - гаражно-будівельний кооператив «Дружба». Враховуючи вищевикладене, просили залучити в якості Третьої особи - гаражно-будівельний кооператив «Дружба»; відмовити в задоволенні позовних вимог до Київської міської ради в

Ухвалою від 28 лютого 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_7 про залучення третьої особи у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Гаражно-будівельний кооператив «Батиєвський» про визнання права власності, задоволено; залучено до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Гаражно - будівельний кооператив «ДРУЖБА».

25 квітня 2025 року від Гаражно - будівельного кооперативу "Дружба" до суду надійшла заява у якій третя особа вказала, що в цілому проти позовних вимог не заперечує.

19 травня 2025 року від представника позивача на адресу суду надійшла заява про виклик свідків.

Ухвалою від 29 квітня 2025 року клопотання представника позивача про виклик свідків, - задоволено; підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: Гаражно-будівельний кооператив «Батиєвський», Гаражно - будівельний кооператив «ДРУЖБА», про визнання права власності, - закрито; призначено справу до судового розгляду по суті.

Інших процесуальних дій не вчинялось.

В судове засідання позивач з`явився, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Вказав, що впродовж десяти років він працював на посаді завідуючого відділом насінництва у Всесоюзному науково-дослідному інституті цукрових буряків; за сумлінну працю йому було виділено земельну ділянку для будівництва. З моменту будівництва він користувався своїм гаражем, вважав, що він знаходиться на території ЖБК "Дружба". Після початку війни він поїхав у м. Житомир для відновлення свого здоров`я, коли повернувся то з`ясував, що замок на гаражі зірвано. Звернувся до керівництва ГБК "Батиївський", йому порадили скласти перелік втраченого майна, але потім голова ГБК повідомив йому що вартість майна зарахували за борги. Також, йому запропонували здати гараж в оренду та отримувати по 2000 грн. в місяць.

Представник позивача в судове засідання з`явилась, позов підтримала, вказала, що позивач з 1988 року користувався гаражем, побудував його за власні кошти. На час побудови гараж ГБК Батиївського не існувало. Також, зазначила що вони до позивача з будь - яких питань не звертались. Вказала, що земельна ділянка належить територіальній громаді м. Києва.

Представник відповідача в судове засідання з`явилась, проти задоволення позову заперечувала, вказала, що жодних документів на підтвердження права користування земельною ділянкою позивачем не надано; Київською міською радою земельна ділянка не надавалась позивачу в користування. Щодо кримінального провадження зазначила, що воно не відноситься до предмету позову. Звернула увагу на те, що здійснено самочинне будівництво, власник земельної ділянки заперечує, тож воно підлягає знесенню. Щодо набувальної давності вказала, що майно має належати іншій особі, а не заявлятись про право власності.

Представник третьої особи - ГБК "Батиївський" в судове засідання з`явився, вказав, що відповідно до закону про кооперацію вступ до кооперативу є добровільним. Зазначив, що позивача він ніколи не бачив до війни. Коли зустрівся з ним повідомив про наявність боргу, запропонував погасити борг та далі користуватись гаражем. Вказав, що в реєстрі кооперативу ведеться облік за гаражними боксами, за вказаним у позові боксом була заборгованість. Зазначив, що ГБК Батиївський зареєстрований у 1991 році, рішення про його створення датоване 1988 роком, земельну ділянку було відведено 16.11.1988 року. Позивач є у реєстрі кооперативу, однак документів що він є членом кооперативу нема.

Представник третьої особи - ГБК "Дружба" в судове засідання з`явився, зазначив, що є керівником з 2018 року. Вказав, що користувачі гаражів так званого "нульового ряду" ніколи не платили внески, давалось оголошення щоб вони приєднувались або до ГБК Дружба або до ГБК Батиївський. Коли поставили шлакбаум, то давали їм перепустки щоб вони могли проїжджати. Зазначив, що "нульовий ряд" складають 35 гаражів, які відносяться до ГБК Батиївський і 1 - до ГБК Дружба.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомив, що знає позивача з дитинства, його батьки з ним працювали, гараж будувався при ньому (коли він зростав), він допомагав чим міг, йому було тоді десь 7 - 8 років, орієнтовно це 1990 - 1991 роки. Він також користується іншим гаражем років НОМЕР_5 , є членом кооперативу, був на зборах ГБК Батиївськиц, про збори дізнався від когось з сусідів, також було оголошення наклеєно на його гараж. На гаражі позивача після того як було пофарбовано його ворота він наклеєних оголошень не бачив. Зазначив, що є сайт кооперативу.

Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначив, що він працював в інституті цукрових буряків, теж має гараж. В минулому році він познайомився з головою ГБК Батиївськиц - ОСОБА_9, був у нього з позивачем, він запропонував позивачу для погашення заборгованості 2 роки здавати гараж в оренду, а в подальшому, гроші від оренди будуть іти йому. Вказав, що позивач будував гараж на виділеній інститутом ділянці, він йому особисто допомагав, це був орієнтовно 1989 рік. Зазначив, що ГБК Батиївський було збудовано коли всі гаражі було вже побудовано. Вказав, що його гараж не зареєстрований на праві власності. У нього теж була заборгованість, борг був десь 11000 - 12000 грн., вони домовились, що коли він її повністю сплатить буде оформлювати право власності на гараж. Про наявність боргу дізнався від голови ГБК. Також зазначив, що коли ОСОБА_9 став головою кооперативу він почав займатись збором наявної заборгованості. Вказав, що він є членом кооперативу, у нього є посвідчення ГБК Батиївськи. Зазначив, що "нульовий ряд" не входить до ГБК Батиївський.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні повідомив, що він є користувачем гаражного боксу в ГБК Батиївський орієнтовно з 1990 - 1991 року, є членом кооперативу з 2001 - 2003 року, писав заяву, сплачував внески, його гараж із так званого "нульового ряду", знаходиться поряд з гаражем позивача. Зазначив, що два кооперативи не могли поділити чий саме цей "нульовий ряд". Потім голова ГБК Батиївський показав карту, що земля перебуває у користуванні цього кооперативу, хтось з цього ряду погодився з цим, хтось ні. Він вступив до кооперативу, здійснював оплату внесків. Також зазначив, що бачив на гаражі позивача оголошення про заборгованість. Вказав, що було оголошення, що хто не погасить заборгованість будуть викликати на збори.

Як вбачається з листа Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Вих. №0570202/1-8447 від 21.06.2024 року), наданого за адвокатський запит представника позивача, за даними міського земельного кадастру за гаражно - будівельним кооперативом "Батиївський" обліковується земельна ділянка площею 2,78 га (код: 72:276:0007) на вул. Клінічній, 25 у Солом`янському районі м. Києва . Рішення про передачу зазначеної земельної ділянки у власність або у користування (оренду) будь - яким фізичним або юридичним особам за поданням Департаменту Київська міська рада не приймала. Інформація щодо реєстрації права власності або права користування (оренди) вказаною земельною ділянкою у Департаменту відсутня (а.с. 18 - 19).

Відповідно до листа Гаражно - будівельного кооперативу "Дружба" (Вих. №65 від 26 липня 2024 року), наданого на адвокатський запит представника позивача, у зв`язку з тим, що гаражі нульового ряду побудовані на межі ГБК Дружба та ГБК Батиївський, а проїзд до нульового ряду членами кооперативу Батиївський здійснюється тільки через територію ГБК Дружба, тому згідно рішення правління ГБК Дружба від 06.09.2018 року, протокол №18 прийнято рішення про встановлення автоматичного шлагбаума, який був закуплений та встановлений при заїзді на територію кооператива Дружба. Громадянину Островському на підставі його особистого звернення, що він користувач гаража № НОМЕР_4 була виписана та видана перепустка №02 для того, щоб він міг безперешкодно пересуватись по проїзній частині ГБК Дружба та заїзжати машиною та потрапляти до свого гаража. Громадянин ОСОБА_1 не був та не є членом ГБК Дружба (а.с 21).

Судом також досліджено додані представником позивача до позову роздруківку щодо продажу аналогічного гаражу в ГБК Батиївський (а.с. 12), копію паспорта ОСОБА_1 (а.с. 13 - 17), лист Солом`янської окружної прокуратури м. Києва (Вих. №39-1663-24 від 08.11.2024 року) (а.с. 22), Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінального провадженні №0000114, внесеного до ЄРДР 29.08.2024 року (а.с. 22), Клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 14 серпня 2024 року (а.с. 23).

Інших доказів надано суду не було.

Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Як вбачається з правової позиції, викладеної у Постанові Верховного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц, аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

При цьому, позивач у позові вказує на те, що відповідний гараж був збудований ним за власні кошти на виділеній йому з цією метою земельній ділянці.

Таким чином, позивач стверджує в позовній заяві що спірний гараж належав та належить йому.

Однак, доказів на підтвердження відповідних фактів (зокрема виділення позивачу відповідної земельної ділянки з відповідною метою) суду не надано.

Також, як вбачається з матеріалів справи земельна ділянка за вказаною адресою належить територіальній громаді м. Києва та надана в користування Гаражно - будівельному кооперативу "Батиївський".

Щодо самого спірного гаража суд зважає на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому, згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

При цьому, будь - яких доказів на підтвердження введення в експлуатацію спірного гаража, державної реєстрації права власності на нього за будь - якою особою до матеріалів справи не надано.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

З врахуванням того, що до матеріалів справи не надано будь - яких доказів на підтвердження виділення позивачу земельної ділянки для будівництва гаражу, отримання відповідних дозвільних документів для цього, побудови гаража позивачем з власних матеріалів, введення його в експлуатацію у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку, що спірний гараж є самочинно збудованим.

Крім того, відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З матеріалів справи вбачається, що власником земельної ділянки на якій розміщено спірний гараж є територіальна громада м. Києва, земельна ділянка у користування позивачу не надалась, Київська міська рада як особа яка діє від імені та в інтересах територіальної громади м. Києва заперечує проти визнання права власності за позивачем.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просити визнати за ним право власності на гараж саме за набувальною давністю.

Як вбачається з правової позиції Великої палати Верховного Суду, яка викладена у Постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17, Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Касаційного цивільного суд у складі Верховного Суду щодо умов набуття права власності за набувальною давністю, визначивши, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. Натомість добросовісним є володіння, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Така добросовісність має існувати саме на момент заволодіння особою чужим майном. Відсутність добросовісності під час заволодіння особою спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що … [добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

При цьому, доказів на підтвердження добросовісності та безтитульності володіння майном право власності на яке за набувальною давністю просить визнати позивач, також надано суду також не було.

Крім того, якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном (Постанова ВС від 29 червня 2022 року у справі № 199/6591/19).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказ мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (ст. ст. 77 - 79 ЦПК України).

Як вбачається з ч. ч. 1 - 2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, суд ідйшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Судом встановлено, що за звернення до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір.

З врахуванням того, що позов задоволенню не підлягає, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76 - 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 274, 280, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: Гаражно - будівельний кооператив «Батиєвський», Гаражно - будівельний кооператив «ДРУЖБА», про визнання права власності, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 );

Відпоідач: Київська міська рада (місцезнаходження: 01001, місто Київ, вул. Хрещатик, буд. 32-а, ),

Треті особи:

Гаражно-будівельний кооператив «Батиєвський» (місцезнаходження: 03110, місто Київ, вул. Клінічна, буд. 25, ),

Гаражно - будівельний кооператив «ДРУЖБА» (місцезнаходження: Україна, 03069, місто Київ, ВУЛИЦЯ НЕЧУЯ ЛЕВИЦЬКОГО, будинок 1, ).

Суддя І. О. Тесленко