АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року

м. Чернівці

справа № 723/709/24

провадження 822/981/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.Ю.,

суддів: Одинака О.О., Височанської Н.К.,

за участю секретаря судового засідання Скулеби А.І.,

учасники справи:

позивач та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач та позивач за зустрічним позовом Акціонерне товариство «Державний Ощадний Банк України»,

апеляційна скарга Акціонерного товариства «Державний Ощадний Банк України» на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2025 року та додаткове рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 вересня 2025 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Бужора В.Т.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Державний Ощадний Банк України» про стягнення безпідставно списаних коштів.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначала, що між нею та AT «Ощадбанк Україна» було укладено кредитний договір.

30 червня 2023 року, приблизно о 17:05 годині, невстановленою особою, шляхом шахрайських дій, були перераховані грошові кошти у сумі 47 730 гривень, з банківських карток AT «Ощадбанк», які належали позивачу, а саме: № картки НОМЕР_1 - 45 900 гривень, разом з комісією, в розмірі 487 гривень; № картки НОМЕР_2 - 1 730 гривень на картковий рахунок AT «ПУМБ» № НОМЕР_3 .

Дізнавшись про переказ грошових коштів, позивач звернулась на гарячу лінію AT «Ощадбанк Україна» з проханням заблокувати карткові рахунки, та повідомила про те, що жодних переказів вона не здійснювала.

01 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до ВП №1 (м.Сторожинець) ЧРУП ГУНП у якій повідомила про те, що невстановлена особа, своїми шахрайськими діями, із використанням електронно обчислювальної техніки, заволоділа грошовими коштами з банківської карти позивача № НОМЕР_1 в розмірі 47 730 гривень, про що свідчить витяг з ЄРДР, номер кримінального провадження 0000338 від 02 липня 2023 року.

Також 01 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Територіального відділення Ощадного банку №10023/0144 з заявою про проведення службового розслідування по факту списання невідомими особами, за допомогою програмного забезпечення інтернет- банкінгу, через додаток «Ощад24», грошових коштів з рахунків № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 , що належать позивачу.

Зазначає, що умови кредитного договору не порушувала та вказані кошти з власних рахунків 30 червня 2023 року, приблизно з 17:05 по 17:28 годині, не переказувала.

Просила суд зобов`язати AT «Ощадбанк» зарахувати на картковий рахунок № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , кошти в розмірі 45 900 гривень та на картковий рахунок № НОМЕР_2 , який також належить ОСОБА_1 кошти в розмірі 1 730 гривень.

Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень та витрати на професійну правничу допомогу, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

У березні 2024 року АТ «Державний Ощадний Банк України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Вказували та те, що позивачу був встановлений кредит в сумі 46 400 (сорок шість тисяч чотириста) гривень на строк дії платіжної картки, а саме до листопада 2024 року. З вересня 2020 року і до червня 2023 року ОСОБА_1 активно користувалась наданими кредитними коштами, що підтверджується виписками по рахунку.

Користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.

Своїми діями по введенню всіх необхідних реквізитів картки, ОСОБА_1 сприяла переказу коштів 30 червня 2023 року. Тому відповідальність за здійснені операції несе саме позивач ОСОБА_1 .

Так, згідно п.9.15 ДКБО - клієнт зобов`язаний забезпечити/гарантувати неможливість отримання третіми особами інформації про Логін, Пароль, Картковий пароль, а також ПІН, CVV2VC2, строк дії, номер картки тощо. Встановлено, що ризик і відповідальність за несанкціоноване використання Логіна, Пароля, Карткового пароля несе виключно клієнт.

Також, пунктом 9.16 вказано, що саме клієнт несе ризик та негативні наслідки передачі ним третій особі мобільного телефона (відповідної SIM карти), номер якого визначений в заяві про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб або повідомлений банку в іншому встановленому договором порядку як номер мобільного телефону клієнта, їх втрати, незаконного за володіння ними, а також ризик технічного перехоплення інформації, направленої на номер мобільного телефону клієнта.

У відповідності до п.9.17 - клієнт усвідомлює та приймає на себе усі ризики щодо можливості авторизації сторонньою особою у мобільних додатках Google Pay або в інших подібних додатках за допомогою технології біометрії, в тому числі якщо у мобільному пристрої збережені відбитки пальців сторонньої особи. Також пунктом 9.18 ДКБО обумовлено, що будь-яку особу, що використала біометрію, як засіб ідентифікації клієнта для доступу до системи ДБО (у тому числі технології Touch ID, Face ID), банк безумовно вважає клієнтом і не несе відповідальності за дії такої особи, навіть якщо такі дії будуть оскаржуватися.

Відповідальність банку за зняття коштів з картки настає лише після її блокування, а до того моменту банк, зважаючи на укладені умови договору та встановлені правила, не має права обмежувати дії позивача, контролювати процедуру зняття готівки з картки, контролювати її у позивача.

Станом на 28 лютого 2024 року прострочена заборгованість за кредитом складає 53 389 гривень 36 копійок.

Просили суд, стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ «Державний Ощадний Банк України» борг за кредитом в сумі 53 389 гривень 36 копійок. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до АТ "Державний Ощадний Банк України" про стягнення безпідставно списаних коштів задоволено частково.

Стягнуто з AT «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 47 730 гривень.

В частині стягнення з AT «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом АТ "Державний Ощадний Банк України" до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитом відмовлено.

Додатковим рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 вересня 2025 року стягнуто з АТ "Державний Ощадний Банк України" на користь ОСОБА_1 19291 гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову та відмову у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач довела наявність вини банку в незаконному переказі коштів з її банківської платіжної картки, а відповідач не надав належних доказів, які б підтверджували, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування грошових коштів з її карткового рахунку.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що їй було заподіяно моральну шкоду.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у зв`язку із задоволенням позову, зважаючи на приписи статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 19291 гривень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ "Державний Ощадний Банк України" просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову скасувати та у задоволенні позову відмовити. Позов АТ "Державний Ощадний Банк України" до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитом задовольнити .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції, при ухваленні рішення, неповно та неправильно встановлено всі обставини справи, що мають значення, не надано оцінки доказам, порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що операція щодо переказу коштів відбулася за допомогою «Ощад24/7», всі операції здійснювались з введенням конкретних персональних даних, за допомогою мобільного телефону, тому у банку не було підстав відмовляти в обслуговуванні рахунку позивачки. Таким чином, своєю бездіяльністю позивачка фактично сприяла тому, що сторонні особи могли використати її фінансовий номер для здійснення банківських переказів.

В апеляційній скарзі АТ "Державний Ощадний Банк України" також просить скасувати додаткове рішення та відмовити у задоволення вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. В разі задоволення такої вимоги, то зменшити їх до 1000 гривень.

Вказує, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 19291 гривень, які стягнуті на користь ОСОБА_1 , є завищеними, оскільки не відповідають принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та необхідності таких робіт і їх значимості для справи.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

30 червня 2023 року, приблизно о 17:05 годин, невстановленою особою, шляхом шахрайських дій, були перераховані грошові кошти у сумі 47 730 (сорок сім тисяч сімсот тридцять) гривень, з банківських карток AT «Ощадбанк» які належали позивачу, а саме: № картки НОМЕР_1 - 45 900 (сорок п`ять тисяч дев`ятсот) гривень, разом з комісією, 487 гривень; № картки НОМЕР_2 - 1 730 (одна тисяча сімсот тридцять) гривень на картковий рахунок AT «ПУМБ» № НОМЕР_3 про що свідчить виписка по картковому рахунку позивача від 01 липня 2023 року.

30 червня 2023 року, о 18:23 годин, позивачу стало відомо про те, що з її карток були перераховані кошти, через одержане повідомлення в месенджері Viber від AT «Ощадбанк Україна» в якому було зазначено про переказ коштів на карту іншого банку.

За фактом вчинення вказаного кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України відкрито кримінальне провадження за №0000338 від 02 липня 2023 року в якому позивач визнана потерпілою.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення № 705 про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення № 705, в редакції на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705).

Пунктами 7, 8 розділу VI Положення № 705 визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18) вказану правову позицію підтримав.

Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян» (пункт 10 розділу VI Положення № 705).

Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до частин 7, 8, 9 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 13.05.2015 року в справі № 6-71цс15.

Також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 року у справі №699/16-ц (провадження №61-16504св18) та від 05.12.2018 року у справі № 754/15020/15-ц (провадження № 61-22283св18) зроблено висновок, що «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Така правова позиція була висловлена в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15 та в постанові Верховного Суду від 21.02.2019 року у справі №489/1649/17.

Доводи апеляційної скарги АТ «Ощадний банк» про те, що вчинення позивачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою не знайшли свого підтвердження.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем на підтвердження вжиття заходів щодо відвернення наслідків та своєчасного повідомлення відповідача про шахрайські дії надано докази, які свідчать про відсутність вини позивача.

Аналогічна правова позиція сформульована Верховним Судом у постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 711/11121/18; провадження № 61-12703св20.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції. Також суд першої інстанції не врахував наступне.

Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача.

Разом із цим надміру формалізований підхід до заявлених позовних вимог суперечить завданню цивільного судочинства, яким відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Якщо позивач заявляє вимогу, яка за належної інтерпретації може ефективно захистити його порушене право, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань, оскільки це призведе до необхідності повторного звернення позивача до суду за захистом його прав (які за наведених умов могли бути ефективно захищені), що не відповідатиме принципам верховенства права та процесуальної економії (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 117-118 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (підпункт 11.12) та від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

ОСОБА_1 обґрунтовує заявлені нею вимоги тим, що 30 червня 2023 року невстановленою особою, шляхом шахрайських дій, були перераховані грошові кошти, з банківських карток AT «Ощадбанк», які належали позивачу, просила суд захистити її права, шляхом зобов`язання відповідача AT «Ощадбанк» зарахувати на її карткові рахунки № НОМЕР_1 , грошові кошти в розмірі 45 900 гривень та № НОМЕР_2 в розмірі 1 730 гривень.

Виходячи з мети позову ОСОБА_1 , який спрямований на усунення шахрайських дій щодо перерахування грошових коштів, слід інтерпретувати як вимогу про зобов`язання Акціонерного товариства «Державний Ощадний Банк України» відновити залишок кредитних коштів на рахунках ОСОБА_1 , безпідставно списаних (перерахованих) з карткового рахунку, який належав ОСОБА_1 ..

Отже, слід зобов`язати Акціонерне товариство «Державний Ощадний Банк України» відновити залишок кредитних коштів на рахунку ОСОБА_1 у розмірі 45900 гривень, безпідставно списаних (перерахованих) 30 червня 2023 року з карткового рахунку за № НОМЕР_1 , належного ОСОБА_1 та відновити залишок кредитних коштів на рахунку ОСОБА_1 у сумі 1730 гривень безпідставно списаних (перерахованих) 30 червня 2023 року з карткового рахунку за № НОМЕР_2 , належного ОСОБА_1 .

Також слід змінити розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В ході розгляду даної справи ОСОБА_1 було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подання до суду позовної заяви в розмірі 4239 гривень 20 копійок.

Позовні вимоги в результаті розгляду справи задоволені частково на загальну суму 47630 гривень, що становить 47,78 % від суми заявлених вимог (47630 *100/97630).

З урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягає стягненню судовий збір: за подання до суду позовної заяви в розмірі 2025 гривень 49 копійок (4239,20*47,78/100).

Що стосується апеляційної скарги Акціонерного товариства «Державний Ощадний Банк України» на додаткове рішення суду від 29 вересня 2025 року, слід зазначити наступне.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті1, частин третьої та п`ятої статті27Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Подібний висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 754/14704/19-ц (провадження № 61-15221св20).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2023 року у справі № 824/9/22 (провадження № 61-11644ав22) зазначено, що: «при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини».

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання.

У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19 та № 910/16803/19.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) також акцентувала увагу на те, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

Таким чином суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалося від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 487/4983/20.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що «з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу».

У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2022 року у справі № 910/12257/13 (провадження № 14-382цс19) вказано, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті137та частина восьма статті141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зазначено, що відшкодування позивачу судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, підлягає пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 283/2791/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 705/2550/16-ц.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, що підтверджується: угодою про надання правничої допомоги від 03 липня 2023 року, укладений між ОСОБА_1 та АО «Юридична фірма «Форс-мажор»; актом виконаних робіт від 22 вересня 2025 року; розрахунком суму витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи. Всього надано послуг у суді першої інстанції на суму 19291 гривень.

При цьому, колегія суддів вважає, що з урахуванням заперечень відповідача щодо стягнень витрат на оплату правничої допомоги адвоката та того, що публічний інтерес до справи відсутній, справа належить до категорії незначної складності, а визначений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 19291 гривень в рамках цієї справи є неспівмірним та суперечить критеріям їх дійсності, необхідності та розумності.

За таких обставин, апеляційний суд, взявши до уваги співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також критерії обґрунтованості й пропорційності, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення витрат на професійну правничу допомогу з 19291 гривень до 10 000 гривень, що відповідає принципу справедливості і балансу інтересів сторін спору.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 25 квітня 2023 року у справі № 760/15657/21.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач звернувся до суду з двома вимогами майнового характеру: стягнення моральної шкоди, у задоволенні вказаної вимоги відмовлено; про стягнення безпідставно списаних коштів, яка задоволена.

Отже, як убачається з рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 вересня 2025 року позов задоволено частково на 47,78 %, а тому з АТ «Державний Ощадний Банк України» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 4778 гривень (10000*47,78/100), в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 вересня 2025 року з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому воно підлягає зміні.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову АТ «Державний Ощадний Банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягає залишенню без змін.

Також підлягає зміні додаткове рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 вересня 2025 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний Ощадний Банк України» задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2025 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

Змінити резолютивну частину рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2025 року, виклавши її в наступній редакції.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Державний Ощадний Банк України» відновити залишок кредитних коштів на рахунку ОСОБА_1 у сумі 45900 гривень безпідставно списаних (перерахованих) 30 червня 2023 року з карткового рахунку за № НОМЕР_1 , належного ОСОБА_1 .

Зобов`язати Акціонерне товариство «Державний Ощадний Банк України» відновити залишок кредитних коштів на рахунку ОСОБА_1 у сумі 1730 гривень безпідставно списаних (перерахованих) 30 червня 2023 року з карткового рахунку за № НОМЕР_2 , належного ОСОБА_1 .

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний Ощадний Банк України» на користь ОСОБА_1 2025 гривень 49 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.

Змінити резолютивну частину додаткового рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 вересня 2025 року, виклавши її в наступній редакції.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний Ощадний Банк України» на користь ОСОБА_1 4778 гривень судових витрат понесених на оплату професійної правничої допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту судового рішення - 29 грудня 2025 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

Н.К. Височанська