Справа №295/4506/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.05.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

судді Зосименко О.М.,

при секретарі Стелюти М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

установив:

Позивач звернувся до Богунського районного суду м. Житомира з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою корить три проценти річних та інфляційні втрати за невиконання простроченого грошового зобов`язання за кредитним договором № MI-156-07 від 13.12.2007 у розмірі 282 499,04 грн за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, а також судові витрати пов`язані із розглядом справи судом.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідно до укладеного договору № MI-156-07 від 13.12.2007 року ОСОБА_1 13.12.2007 року отримала кредит у розмірі 130 000,00 доларів США. В рахунок забезпечення зобов`язань по кредитному договору було укладено договір поруки № МІ-156-07 від 13.12.2007 з поручителем ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитними договором. ОСОБА_1 своєю чергою, не виконувала зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором. 22.03.2012 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1 561 274, 41 грн. На виконання рішення суду державним виконавцем ДВС Дніпровського району м. Києва було відкрито ВП № 32937564 від 15.06.2012 про солідарне стягнення боргу в сумі 1 561 274, 14 грн відносно боржника ОСОБА_3 . В рамках виконавчого провадження № 32937564 державним виконавцем ДВС Дніпровського району м. Києва винесена постанова про арешт майна боржника ОСОБА_3 та заборону його відчуження. В подальшому ВП № 32937564 приєднано до зведеного ВП № 45402737, яке перебувало у відділі ДВС Дніпровського району м. Києва. Крім того, на виконання рішення суду, державним виконавцем Богунського районного відділу ДВС м. Житомира відкривалося виконавче провадження № 33205685 від 26.06.2012 щодо солідарного стягнення боргу в сумі 1 561 274, 14 грн з поручителя ОСОБА_2 . В рамках виконавчого провадження № 33205685 винесено постанову про арешт майна поручителя ОСОБА_2 та заборони на його відчуження, а також постанову про арешт коштів поручителя. 06.05.2016 Богунським районним відділом ДВС м. Житомира винесено постанову про повторне відкриття виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості із поручителя (ВП 51010737), яке було закрито 10.04.2017 на підставі п. 7 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». В період з 22.03.2012 року по 13.03.2024 за кредитним договором № MI-156-07 від 13.12.2007 відбулося погашення заборгованості на загальну суму 25 350,78 доларів США, що еквівалентно 646 287,80 грн. Враховуючи, що на рахунок ОСОБА_1 було зараховано погашення заборгованості за період з 22.03.2012 року по 13.03.2024 сума у розмірі 25 350,78 доларів США, що еквівалентно 646 287,80 грн, тому позивач звертається до суду з вимогами про солідарне стягнення з відповідачів трьох процентів річних та інфляційні втрат від залишку суми заборгованості за невиконаним рішенням суду у розмірі 914 986, 61 грн, а саме в сумі 282 499,04 грн.

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_4 подав відзив в якому просить відмовити у задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за безпідставністю та необґрунтованістю у повному обсязі.

14.04.2025 року представник відповідача Шкляєв К.В., надав заяву в якій просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із тим, що позовні вимоги у вказаній справі є безпідставними, оскільки, в наслідок пропущення позивачем строку (та його не поновлення в порядку передбаченого законом) пред`явлення виконавчого листа №2/0417/1841/2012 виданого 24.04.2012 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська зобов`язання відповідача є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Крім того, вище викладені обставини свідчать, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт, що рішення Індустріальним районним судом м Дніпропетровська від 22.03.2012 року по справі 2/0417/1841/2012, яким вирішено стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором № MI-156-07 від 13.12.2007 року в розмірі 1 564 493,41 грн., знаходиться на примусовому виконанні.

30.04.2025 року представник позивача направив заяву в якій позовні вимоги підтримує.

В судове засідання сторони не з`явились, представник позивача направив заяву в якій просить розгляд справи проводити за відсутності представника позивача за наявними в матеріалах справи доказами та поясненнями. Представник відповідача ОСОБА_4 , надав заяву в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги не визнають та просять відмовити у повному обсязі.

Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір № MI-156-07 від 13.12.2007 року, на підставі якого відповідач отримала кредит у розмірі 130 000,00 доларів США.(а.с.15-17)

В рахунок забезпечення зобов`язань по кредитному договору № MI-156-07 від 13.12.2007 було укладено договір поруки № МІ-156-07 від 13.12.2007 між позивачем та поручителем ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за вищенаведеним кредитними договором.(а.с.18)

22.03.2012 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1 564 493, 41 грн.

Державним виконавцем ДВС Дніпровського району м. Києва було відкрито ВП № 32937564 від 15.06.2012 про солідарне стягнення боргу в сумі 1 561 274, 14 грн відносно боржника ОСОБА_3 , В подальшому ВП № 32937564 приєднано до зведеного ВП № 45402737, яке перебувало у відділі ДВС Дніпровського району м. Києва. Крім того, на виконання рішення суду, державним виконавцем Богунського районного відділу ДВС м. Житомира відкривалося виконавче провадження № 33205685 від 26.06.2012 щодо солідарного стягнення боргу в сумі 1 561 274, 14 грн з поручителя ОСОБА_2 06.05.2016 Богунський районним відділом ДВС м. Житомира винесено постанову про повторне відкриття виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості із поручителя (ВП 51010737), яке було закрито 10.04.2017 на підставі п. 7 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».(а.с.20-23)

В період з 22.03.2012 року по 13.03.2024 за кредитним договором № MI-156-07 від 13.12.2007 відбулося погашення заборгованості на загальну суму 25 350,78 доларів США, що еквівалентно 646 287,80 грн(а.с.24).

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області № 278/4803/14-ц від 29.12.2014 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на земельну ділянку відповідача задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MI-156-07 від 13.12.2010 року звернуто стягнення на: земельну ділянку площею 1500 кв.м., розташовану в с. Пряжів, Житомирського району, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:001:0459; земельну ділянку площею 1804 кв.м. по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:001:0417; земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 2500 кв.м., розташовану в с. Пряжів, Житомирського району, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:001:0377; земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 1500 кв.м., розташовану в с. Пряжів, Житомирського району, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:001:0356, шляхом продажу публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки ку Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.97-99).

Також Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області № 278/3762/15-ц від 02.03.2016 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту, третя особа - Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві задоволено та звільнено з-під арешту заставне майно, а саме вказані земельні ділянки.(а.с.100-102)

Позивач в позовній заяві зазначає, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2013 року не виконане боржником, а тому відповідачі повинні їм сплатити 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем разом із позовною заявою, сума заборгованості за тілом кредиту становить 914 986,61 грн. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідачі за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року мають заборгованість 282 499,04 грн, яка складається із 82 424,01 грн - 3% річних та 200 075,03 грн інфляційні втрати.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 р. (справа № 14-154цс18) містяться висновки, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому, для застосування частини другої статті 625 ЦК України необхідним є встановлення обсягу грошового зобов`язання, що виникло у боржника перед кредитором.

Судом встановлено, у зв`язку з простроченням повернення позичених коштів за кредитним договором у боржника виникла заборгованість перед кредитором.

За наведеним у частині другій статті 625 ЦК України регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

За період після прострочення повернення позики після закінчення дії кредитного договору підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України». У справі № 3-1522гс16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522гс16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні».

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).

Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на заявнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги.

Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги або без пред`явлення рішення до примусового виконання у відповідний строк, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, банк просив суд стягнути з відповідача на свою користь 3% річних на підставі статті 625 ЦК України від суми заборгованості за тілом кредиту за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року.

Судом встановлено, що позивач, не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду, втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду).

Отже, зобов`язання відповідача є задавненим у зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання.

Як вбачається із встановлених обставин, 3% річних були нараховані позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні.

Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до заявненої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку.

Тому, кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на заявлену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення заявленої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.11.2022 року у справі № 285/3536/20.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до відповідачів слід відмовити.

Згідно з вимогами ч ст. 141 ЦПК України з урахуванням того, що суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог, судовий збір слід покласти за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.5,10-11,12,13,60,76-80,89,128,141,258,259,265,354-355 ЦПК України, суд,

ухвалив:

у задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: АТ КБ «ПриватБанк» (м. Київ, вул.. Грушевського 1Д; ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Суддя О.М. Зосименко