Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №439/1708/24

Провадження № 2/439/41/25

12 грудня 2025 року м. Броди

Бродівський районний суд Львівської області

у складі:

головуючого-судді Петейчук Б.М.,

з участю секретаря Ковальчук Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Бродівської міської ради про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на майно в порядку спадкування,ухвалив таке рішення.

Позивач ОСОБА_3 звернувся із позовною заявою до ОСОБА_2 в якій просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_2 .

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 звернувся до із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Бродівської міської ради, в які просить суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/2 частку житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Також просить суд визнати за ним право власності на житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стислий виклад позиції позивача за первісним позовом ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що він ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 23 листопада 2023 року набув право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний час в належній йому на праві власності 1/2 частці вищезазначеного будинку проживає відповідач ОСОБА_2 без офіційної реєстрації. Зазначає, що ОСОБА_2 , є одноосібним власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ., тобто забезпечений житлом.)

В даному житловому будинку відповідач ОСОБА_2 поміняв замки і жодним чином не дає йому як власнику на власний розсуд розпоряджатися його законним майном. Він, як власник 1/2 частки вищезазначеного житлового будинку не може потрапити в середину будинку і позбавлений права в ньому проживати.

На підставі викладеного просить суд позов задовольнити, оскільки він є законним власником даного майна.

Стислий виклад позиції позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 .

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5 зазначає, що 1/2 частка житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана у шлюбі його батьками: ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , 29.04.1992 року на підставі укладеного договору купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Бродівської державної нотаріальної контори Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за №916. Оформлено право власності за його батьком - ОСОБА_4 .

Спірна частка будинку придбана ОСОБА_4 29 квітня 1992 року під час перебування з ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, а отже була спільним сумісним майном подружжя батьків ОСОБА_2 ..

Життя батьків не склалося, вони припинили фактичні шлюбні відносини більше 20-ти років тому, однак шлюб не розірвали, поділ спільного майна подружжя не здійснили.

ОСОБА_2 разом із своєю матір`ю проживав та проживає досі в спірному будинку станом на поточну дату без реєстрації місця проживання. Матір позивача ОСОБА_6 була зареєстрована та проживала у спірному будинку до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_4 в спірному будинку не проживає вже більше 20 років, доступу до квартири не мав, витрати по утриманню будинку ніколи не ніс.

Після смерті матері відкрилась спадщина за заявою ОСОБА_2 , якому ОСОБА_6 заповіла все своє майно.

ОСОБА_4 подав нотаріусу заяву про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_6 . Таким чином, ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_6 . Однак оформити право власності на спадкове майно 1/4 частки у спірному будинку позивач не зміг, так як в нього відсутні оригінали правовстановлюючих документів на частку в будинку, подружжя за життя частку в спільному майні не визначило, а на момент звернення до нотаріуса про видачу свідоцтва про спадщину на 1/4 частку будинку, що була зареєстрована за ОСОБА_4 , вона вже була подарована ОСОБА_3 .

03.11.2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Львівської області Квашею М.П. та зареєстрований в реєстрі за №1904, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дарунок 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, відповідач ОСОБА_4 на момент укладення спірного договору дарування не мав права відчужувати майно, оскільки воно належало йому на праві спільної сумісної власності разом із померлою ОСОБА_6 , спадщину після котрої на її частку він не прийняв.

Отже, ОСОБА_7 реалізуючи своє право на спадщину за заповітом після смерті своєї матері у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про відкриття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_6 , відтак прийняв таку спадщину. В той же час відповідач ОСОБА_8 не вчинив активних дій у передбачений законом строк щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , а тому спадщини не прийняв.

Також зазначила, що ОСОБА_3 , який будучи чужою для ОСОБА_4 людиною прийняв в дарунок дороговартісне майно від ОСОБА_4 , яке потрібно утримувати, однак не оглядав його, знав, що в ньому проживає ОСОБА_2 . Така поведінка ОСОБА_3 є недобросовісною. Враховуючи це, на переконання позивача спірний договір є удаваним правочином, а сторони насправді уклали або договір купівлі-продажу, або договір довічного утримання.

На підставі викладеного просив задовольнити й ого позов в повному обсязі.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі.

13 серпня 2024 року відкрито провадження у справі.

Відповідачу запропоновано протягом п`ятнадцяти днів, із моменту отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками, подати відзив.

09 жовтня 2024 року від представника ОСОБА_2 , адвоката Ковальської О.Б. надійшла зустрічна позовна заява.

17 лютого 2025 року постановлено ухвалу суду про об`єднання первісного позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Бродівської міської ради про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на майно в порядку спадкування.

22 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник відповідача ОСОБА_4 , адвокат Слобода С.Г. заявив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду у задоволені даного клопотання було відмовлено.

Представник позивач за первісним позовом, адвокат Микитюк С.М. під час судового засідання позовні вимоги підтримав повністю, та вважає їх підставними та просить суд такі задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засідання наполягав на тому, що спірна квартира була придбана ним особисто за власні кошти у 1992 році, коли він із своєю жінкою ОСОБА_6 не проживав і не мав із нею спільного бюджету. Тому, вважає, що така квартира не може бути визнана об`єктом спільної власності подружжя. Також зазначив, що заяву про відмову від обов`язкової частки у спадщині після смерті дружини він у нотаріуса ОР.Є. ОСОБА_9 не писав і така є сфальсифікованою. Підстав для визнання договору дарування немає, оскільки він був вправі розпоряджатися спірною квартирою одноосібно.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , адвокат Ковальська О.Б. в судовому засідання наполягала на відмові у задоволенні позову ОСОБА_3 та задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_4 на момент укладення спірного договору дарування не мав права відчужувати майно, оскільки воно належало йому на праві спільної сумісної власності разом із померлою ОСОБА_6 , спадщину після котрої на її частку він не прийняв.

В судовому засідання свідок ОСОБА_10 , повідомив, що ОСОБА_4 , він знає оскільки вони разом працювали. В 1992 році він позичив ОСОБА_4 2500 карбованців на купівлю квартири. Такі кошти йому були повернуті. На той момент ОСОБА_4 жив на хуторі ОСОБА_11 з жінкою, із якою і проживає зараз. В будинку АДРЕСА_1 свідок не був. ОСОБА_3 він не знає.

Свідок Вовчастий суду повідомив, що ОСОБА_3 він знає. ОСОБА_4 його сусід та друг. ОСОБА_2 він також знає. ОСОБА_4 він знає з 1976 року, У 1992 році свідок позичив ОСОБА_4 10000 карбованців, щоб той викупив відому квартиру від РЕСу. З 1991 року він проживав у хуторі Липники з ОСОБА_12 . Чи давала гроші його дружина ОСОБА_13 на квартиру він не знає. Борг ОСОБА_8 йому повернув.

Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланнями на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 22 жовтня 1970 року укладено шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_14 . Прізвище дружини після укладання шлюбу ОСОБА_15 .

Відповідно до договору купівлі-продажу, реєстраційний №916 від 29 квітня 1992 року, ОСОБА_4 , придбано частину будинку в АДРЕСА_3 ) у Львівського підприємства елктричсних мереж (а.с.93-95)

03 листопада 2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, серії НСР №432739. Відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 1/2 частку житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-9).

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав від 03.11.2023 року, 1/2 частка житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_3 (а.с.11-12).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 27 жовтня 1972, актовий запис 67, батьками ОСОБА_2 зазначено ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 23 листопада 2018 року, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із заповітом серії ННІ № 357153 від 06 серпня 2018 року, ОСОБА_6 все своє майно заповіла своєму сину ОСОБА_2 .

Відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 15 травня 2019 року, відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_6 за заявою ОСОБА_2 .

Відповідно до заяви ОСОБА_4 від 15.05.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Бродівського районного нотаріального округу Львівської області Мартинюк О.Є., ОСОБА_4 відмовився від обов`язкової частки в спадковому майні після смерті ОСОБА_6 , на користь сина померлої ОСОБА_2 (а.с.75)

Згідно із витягом Бродівського відділу ЦНАП № 8-10/11-2148 від 27.09.2024р ОСОБА_6 яка була зареєстрована АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту складеного відділом соціального захисту населення Бродівської міської ради №402 від 18 червня 2024 року ОСОБА_2 проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_4 .

Мотиви суду.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 2 ст.202 ЦК України визначено, що правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно із ч.4 ст.202 ЦК України дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, до яких належать: 1) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані).

Згідно із ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Стаття 321 ЦК України передбачає, непорушність права власності, а саме ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 в справі №755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що "однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з ч. 3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Так, відповідно до вимог ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний на момент набуття у власність ОСОБА_4 спірної частини будинку по АДРЕСА_1 , майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майже ідентична норма була закріплена і у ст. 60 Сімейного Кодексу України (набув чинності у 2002 році), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 68 ч. 1 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до вимог ст. 70 ч. 1 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено судом, спірна частка будинку була придбана ОСОБА_4 під час його перебування із ОСОБА_6 в шлюбі, який тривав до смерті дружини ОСОБА_6 у 2018 році.

Таким чином, відповідно до вищезазначених норм Закону, спірна частина будинку на АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності. Питання щодо поділу майна за життя ОСОБА_6 ніким із подружжя не ініціювалось і таке майно не було об`єктом поділу ні за договором сторін, ні за рішенням суду. Тому, частки кожного із подружжя у праві сумісної власності є рівними, тобто кожному із подружжя належить 1/4 частка у будинку на АДРЕСА_1 .

Покликання ОСОБА_4 на те, що спірна частка будинку належала йому на праві приватної власності і не була об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд знаходить безпідставними з огляду на те, що така обставина не знайшла свого підтвердження у досліджених судом доказах. Так, допитані судом свідки показали, що ОСОБА_4 дійсно на час купівлі спірного будинку проживав у с. Липник Бродівського району з іншою жінкою. Однак, такі свідки не змогли суду надати достовірну інформацію щодо того чи був розірваний шлюб між ОСОБА_16 та ОСОБА_6 та щодо того, яка була участь ОСОБА_17 у купівлі спірної частини будинку в м. Броди, оскільки такої інформації вони не знали. Жодних інших доказів, які б стверджували, ту обставину, що спірний будинок придбавався за особисті кошти ОСОБА_4 в той час, коли фактичного між ним та ОСОБА_6 були припинені шлюбні відносини, суду не надано. Отримані у позику ОСОБА_16 кошти на придбання спірної частки у будинку в м. Броди не свідчать про те, що таке нерухоме майно придбавалось ним для задоволення особистих потреб, а не в інтересах сім`ї. Натомість, про те, що таке спірне житло було придбано в інтересах сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_6 свідчить та обставина, що ОСОБА_6 до дня своєї смерті постійно проживала і була зареєстрована ньому. Так і їхній син ОСОБА_7 також постійно проживав і проживає у цьому житлі, про що свідчать надані суду відповідні письмові докази. Також, суд звертає увагу і на те, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 тривав до 2018 року, тобто до моменту смерті ОСОБА_17 і за життя жодна із сторін не ініціювала процедуру розірвання такого шлюбу.

Тому, на переконання суду, договір дарування, укладений 03.11.2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є таким, що порушує вимоги ч.1 ст. 203 ЦК, так як його зміст суперечить Цивільному кодексу України та Сімейному кодексу України, оскільки спірне майно було відчужено відповідачем, який не був одноосібним власником такого майна, воно належало йому на праві спільної сумісної власності, у спадщину таке майно після смерті іншого співвласника він не прийняв, а тому не мав права його відчужувати. А тому, такий договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України. Відповідно, державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на 1/2 частку спірного житлового будинку також підлягає скасуванню, оскільки така позовна вимога є похідною від вимоги про визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Суд наголошує, що ОСОБА_3 не може вважатися добросовісним набувачем нерухомого майна в розумінні ст. 388 ЦК України, з огляду на те, що він отримуючи у дар квартиру, в якій дарувальник не проживав, і доступу до такої не мав, а проживала дружина дарувальника із сином, який після смерті дружини дарувальника продовжив проживати у цьому житлі, міг проявити розумну обачність для з`ясування прав зазначених осіб на дане нерухоме майно. Однак, ОСОБА_3 цього не зробив, а отримав у дар частку житлового будинку, яку попередньо не оглянув і не вчинив жодних дій для з`ясування правового статусу особи, яка проживає у цього житлі. Тому, ОСОБА_3 , як особа, яка придбала нерухоме майно в особи, яка не мала право його відчужувати, хоч і не знав про це, однак проявивши розумну обачність міг про це взнати.

За правилами статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Нормативними приписами статті 1218 Цивільного кодексу України визначено, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом(стаття 328 Цивільного кодексу України).

Нормою статті 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Своїм майном, а саме належною їй 1/4 частиною житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , розпорядилась належним чином, склавши заповіт в користь свого сина ОСОБА_2 , який своє спадкове право реалізував та у 2019 році звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_4 , подав цьому ж нотаріусу заяву, у якій відмовився від обов`язкової частки майна покійної дружини. Однак, нотаріусом було відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 , з огляду на те, що ОСОБА_6 не мала правовстановлюючих документів на зазначене нерухоме майно.

Враховуючи, що ОСОБА_6 набула право на 1/4 частку у житловому будинку АДРЕСА_1 в силу вимог Закону, а тому після її смерті у її спадкоємців виникає право на спадкування такого майна.

Суд наголошує на тому, що позивач ОСОБА_2 , як єдиний спадкоємець майна матері за заповітом, об`єктивно був позбавлений можливості прийняти спадщину матері у позасудовому (нотаріальному) порядку. Відтак, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку фактично є винятковим способом захисту прав позивача.

За вказаних вище обставин, беручи до уваги: те, що спадкодавець з підстав, що не заборонені законом, а отже правомірно набув право на спадкове майно; те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги заявлені позивачем ОСОБА_2 про визнання права 1/4 частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є підставними та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом задовільнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 03.11.2023 року , між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Львівської області Квашею М.П., реєстраційний номер №1904.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/2 частку житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Повне судове рішення складено 22 грудня 2025 року.

Позивач: ОСОБА_3 , адреса АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач: Бродівська міська рада, адреса 80600, Львівська область, Золочівський р., м. Броди, пл. Ринок, 20

Суддя Б.М. Петейчук