КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року місто Київ.

Справа № 378/508/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14983/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Омельченка Євгена Володимировича в інтересах Акціонерного товариства «Акцент Банк»на рішення Ставищенського районного суду Київської областівід 26 червня 2025 року (у складі судді Скороход Т. Н., повне рішення складено 26.06.2025 року)

у справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ

До суду з вказаним позовом звернулося АТ «Акцент Банк» з посиланням на те, що ОСОБА_1 звернувся до АТ "А-Банк" щодо отримання банківських послуг та підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ "А-Банк". 8 вересня 2024 року ОСОБА_1 , будучи клієнтом банку, уклав з банком кредитний договір №АВН0СТ78119334, відповідно до якого отримав кредит в розмірі 50000 грн., строком на 60 місяців, до 07.09.2029, зі сплатою процентів у розмірі 85 % річних. Станом на 23.04.2025 заборгованість відповідача за даним кредитним договором становить 78545,69 грн., з яких 50000 грн. заборгованість за тілом кредиту; 26676,99 грн. - заборгованість по відсотках та 1868,70 грн. - заборгованість за пенею.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь АТ «Акцент Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 78545,69 грн., з яких 50000 грн. заборгованість за тілом кредиту; 26676,99 грн. - заборгованість по відсотках та 1868,70 грн. - заборгованість за пенею та сплачений ними судовий збір.

Рішенням Ставищенського районного суду Київської областівід 26 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача 28 липня 2025 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що позивачем надано виписку по рахунку, що є належним та допустимим доказом наявності заборгованості.

Вказує, що договір між сторонами укладено відповідно до закону, з використанням електронних підписів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою.

Відповідач ОСОБА_1 повідомлявся про апеляційний розгляд справи, шляхом направлення процесуальних документів на поштову адресу. Рекомендоване повідомлення до суду повернулось з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що згідно статті 272 ЦПК України є належним повідомленням.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 31.10.2022 звернувся до АТ "А-Банк" щодо отримання банківських послуг та підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ "А-Банк"(а.с. 10-11).

8 вересня 2024 року ОСОБА_1 , будучи клієнтом банку, звернувся до АТ "А-Банк" з заявою про надання послуги "Швидка готівка" та уклав з банком кредитний договір №АВН0СТ78119334, відповідно до умов якого ОСОБА_1 на підставі особистого волевиявлення, просить надати йому в АТ "А-Банк" кредит за послугою "Швидка готівка" (а.с. 16-18).

Відповідно до п.п. 1-7 Договору кредит надається на споживчі цілі; мета отримання кредиту - придбання товару/здійснення платежу/оплата послуг; сума кредиту 50000 грн.; строк кредиту 60 місяців, з 08.09.21024 по 07.09.2029; процентна ставка (фіксована) - 85% на рік, які сплачуються у складі щомісячного платежу. Розрахунок процентів здійснюється на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, за формулою: сума заборгованості * річну відсоткову ставку/360 днів (умовно) на рік. Розмір щомісячного платежу - 3644,77 грн.

Відповідно до п. 8. Договору денна процентна ставка, яка становить 0,18%.

Пунктом 9 Договору погоджена платіжна картка, що є доступом до поточного рахунку, на який зараховується сума кредиту - 920755.

Загальна сума до повернення з урахуванням суми кредиту, відсотків та комісій становить (загальна вартість кредиту) 2118279,49 грн. (п. 10 договору).

На підтвердження факту укладення кредитного договору з відповідачем банк надав до позовної заяви Анкету-заяву, заяву про відкриття, ведення поточного рахунку та встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком, довідку про систему гарантування вкладів фізичних осіб, Паспорт споживчого кредиту, Заяву про надання послуги «Швидка готівка».

Суд встановив, що, згідно з анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК», відповідач підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Паспортом споживчого кредиту, Таблицею обчислення загальної вартості кредиту становлять договір.

До позовної заяви позивач не надав Умови та Правила надання банківських послуг, з якими ознайомлено відповідача до підписання цієї заяви.

Наданий позивачем Паспорт споживчого кредиту не містить підпис відповідача в графі «підпис споживача».

На підтвердження обставини надання відповідачу кредитних коштів позивач подав разом з позовом меморіальний ордер № TR/39236826/26973/65455 від 08.09.2024 (а.с. 24), згідно з відомостями якого проведено успішну транзакцію у розмірі 50000,00 грн., призначення платежу: видача кредиту згідно договором АВНОСТ78119334 від 08.09.2024.

Водночас, в графі «платник» зазначено відповідача ОСОБА_1 , в графі «отримувач» ПАТ «Акцент-Банк».

На підтвердження розміру заборгованості позивач подав Виписку по кредиту за період з 08.09.2024 по 22.04.2025 за договором, згідно з якою станом на 22.04.2025 розмір заборгованості становить 78429,04 грн. (а.с.24).

В графі «Тіло кредиту» цієї Виписки на дату 08.09.2024, а також за весь період наданих відомостей зазначено «0» (а.с.24).

Також на підтвердження розміру заборгованості позивач надав складений ним документ з назвою «Розрахунок заборгованості» (а.с. 23), за яким заборгованість відповідача по кредитному договору станом на 23.04.2025 становить78545,69 грн., з яких 50000 грн. заборгованість за тілом кредиту, 26676,99 грн. заборгованість за нарахованими процентами та 1868, 7 грн. заборгованість за пенею.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів укладення договору на вказаних ним у позові умовах, наявність у відповідача заборгованості за вказаним договором кредиту у розмірі, зазначеному у позовній заяві та наданих до неї документах.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ «Акцент-Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 зазначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19).

Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20.

Як вже констатовано судом, виписка за картковим рахунком, відкритим на ім`я відповідача ОСОБА_1 , яка могла б вважатись належним доказом, у матеріалах цієї справи відсутня.

В апеляційній скарзі позивач вказує про те, що до суду було надано виписку по кредиту, проте надана Виписка по кредиту не містить усіх необхідних складових «Виписки по картковому рахунку» у розумінні Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України. Зокрема, відсутні виконані операції по картковому рахунку за операційний день. Натомість, дана «виписка» містить лише інформацію щодо нарахування, перенесення заборгованості на прострочку за відповідний місяць, не шляхом перерахування операцій, проведених по рахунку, а у вигляді таблички, яка навіть не містить такої графи як «сплачено».

У розрахунку заборгованості зазначено, що станом на 23 червня 2025 року сукупна сума заборгованості відповідача за договором від 8 вересня 2024 року становить 78 545,69 грн. Разом з тим, розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які наведені банком в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом отримання кредитних коштів та їх повернення. Сам по собі розрахунок, без надання доказів отримання кредитних коштів позичальником, не підтверджує наявності заборгованості у відповідача перед банківською установою.

Що стосується наданого позивачем меморіального ордеру, то такий також не може вважатись належним підтвердженням надання кредиту відповідачу, оскільки, як вірно зауважив суд першої інстанції, надана копія меморіального ордеру №TR/39236826/26973/65455 від 08.09.2024 підтверджує лише те, що в означену дату з рахунку платника ОСОБА_2 знято 50000,00 гривень і розміщено ці кошти на рахунку отримувача ПАТ «АКЦЕНТ - БАНК».

Таким чином, колегія суддів виходить з того, що на підтвердження позовних вимог щодо наявності у ОСОБА_2 заборгованості за кредитом, АТ «Акцент-Банк» мало можливість додати до позовної заяви документальне обґрунтування кредитної заборгованості, зокрема, фінансові документи щодо перерахування кредитних коштів, належну виписку по особовому рахунку позичальника та докази відкриття кредитного ліміту та його розміру, на підставі яких, суди як першої, так апеляційної інстанції мали б можливість перевірити доводи банку про розмір кредитної заборгованості. Проте, під час розгляду справи у суді першої інстанції, позивач не надав належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком в силу положень ст.12,81 ЦПК України на підтвердження визначеного ним у позові розміру заборгованості.

Тому апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність кредитних відносин з відповідачем та існуючої кредитної заборгованості, що заявлена до стягнення на підставі кредитного договору від 8 вересня 2024 року, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Інші доводи, наведені представником АТ «Акцент-Банк» в апеляційній скарзі, такі як укладення договору у електронній формі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Омельченка Євгена Володимировича в інтересах Акціонерного товариства «Акцент Банк»- залишити без задоволення.

Рішення Ставищенського районного суду Київської областівід 26 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова