ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9096/25Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/1107/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу №607/9096/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 вересня 2025 року (ухвалене суддею Позняком В.М., дату складання повного тексту не зазначено) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_3 (далі позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 (далі відповідачка, апелянтка) про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 158000 (сто п`ятдесят вісім тисяч) гривень.

Позов обґрунтовано тим, що 28 березня 2024 року ОСОБА_4 звернулася до позивача з проханням позичити кошти для ремонту автомобіля до отримання виплат по страховому випадку, так як через дорожньо-транспортну пригоду транспортному засобу відповідачки було завдано пошкоджень. Цього ж дня позивач передав їй кошти у сумі 158000 грн. На підтвердження цього факту було укладено договір позики, в пункті 3 якого зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 31 грудня 2024 року та/або протягом п`яти днів після отримання коштів по страховому випадку. Відповідачка на звернення та надіслану претензію про повернення боргу не реагує та коштів згідно договору так і не повернула.

У зв`язку з наведеним, позивач просив суд за стягнути з відповідачки борг за договором позики в сумі 158000 (сто п`ятдесят вісім тисяч) гривень та понесені судові витрати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 вересня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 158000 (сто п`ятдесят вісім тисяч) гривень заборгованості за договором позики та 1264 гривень судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_4 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував пояснень відповідачки щодо того, що позивачем не було передано їй кошти, договір позики вона не підписувала, а примірник такого договору у відповідачки відсутній.

Разом з тим зазначає, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із пошкодженням транспортних засобів в результаті ДТП, яке мало місце 26 березня 2024 року та відповідачка переказала позивачу 158000 грн трьома грошовими переказами: 100000 грн, 50000 грн та 8000 грн на зазначені ним рахунки.

Вважає, що так як між сторонами не було укладено ні договору позики, ні розписки, та жодних грошових коштів позивач відповідачці не передавав, то у неї відсутній обов`язок повертати йому грошові кошти, а дії позивача, на її думку, є шахрайством.

Зазначає, що спір підсудний господарському суду тому, що дві сторони спору є суб`єктами господарювання.

У зв`язку з наведеним апелянтка просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 вересня 2025 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судове засідання сторони не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце слухання справи.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи викладене, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає виходячи з наступних підстав.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до договору позики №1 від 28 березня 2024 року (а.с.6-7) позикодавець ОСОБА_3 передає у власність Позичальникові ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 158000 гривень, та/або сума позики має відповідати сумі виплати по страховому випадку, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики, та/або яка має відповідати сумі виплат по страховому випадку, в строк встановлений договором (п.1).

На момент укладення договору грошові кошти в сумі 158000 гривень ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 в повному обсязі (п.2)

Відповідно до пункту 3 договору, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 31 грудня 2024 року та/або протягом п`яти днів після отримання коштів по страховому випадку, при цьому повернення позики має бути здійснено рівною часткою.

Факт отримання коштів також підтверджується розпискою ОСОБА_4 (а.с.7).

ОСОБА_5 21 січня 2025 року направив ОСОБА_4 претензію від 16 січня 2025 року про повернення коштів на суму 158000 гривень за договором позики (а.с.9).

Відповідач надала квитанції про перерахунок коштів: 100000 грн 27 травня 2024 року ОСОБА_6 (а.с.33), 50000 грн 27 травня 2025 року ОСОБА_7 (а.с.32), 8000 грн ОСОБА_8 29 травня 2025 року (а.с. 31).

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення (а.с.34), схеми місця ДТП (а.с.35), 26 березня 2024 року на автодорозі Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине сталося ДТП з участю транспортних засобів DAF д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом SCH WAR Zmuller д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ТОВ «Транс Шиллінг» під керуванням водія ОСОБА_9 та автомобілем DAF д.н.з. НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_4 із напівпричепом під керуванням водія ОСОБА_10 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається (ст.525 ЦК України).

Згідно ст.610 ЦК Україн ипорушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст.509 ЦК України), якими в тому числі є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, а його зміст становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст.627, 628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18)

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, матеріали справи свідчать, що згідно до договору позики від 28 березня 2024 року, укладеного між сторонами, сторони домовились про умови договору та строк повернення коштів.

Текст розписки про отримання грошей, яка є додатком до договору позики від 28 березня 2024 року, містить інформацію про те, що ОСОБА_4 отримала 158000 грн від ОСОБА_3 на виконання договору позики укладеного між ними 28 березня 2024 року. Договір та розписка підписані власноручно відповідачкою.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що відповідачка зобов`язана повернути позивачу борг за договором позики у розмірі 158000 грн відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що зміст договору від 28 березня 2024 року містить всі істотні умови договору позики, підписаний сторонами, презумпція правомірності правочину відповідачкою не спростована, у встановленому законом порядку договір позики не визнавався недійсним, а тому всі права, набуті сторонами договору за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянтки про те, що вона не отримувала коштів від позивача, оскільки вказане спростовується матеріалами справи, договір позики від 28 березня 2025 року та розписка про отримання коштів, яка є додатком до договору, підписані ОСОБА_4 .

На противагу апелянтка зазначає, що переказала на зазначені позивачем рахунки кошти у сумі 158000 грн трьома платежами, однак апеляційний суд такі доводи не бере до уваги, так як в договорі сторони обумовили повернення боргу рівною часткою, крім того позивач заперечує що надавав відповідачці банківські рахунки для переказу коштів.

Разом з тим, в пункті 6 договору позики зазначено, що сторони домовились, про те, що сплата позики повинна підтверджуватись позикодавцем відповідними розписками про одержання коштів, які ОСОБА_3 зобов`язаний видати позичальнику одночасно з отриманням платежу. Таких доказів на підтвердження сплати боргу апелянтка не надає.

Щодо доводів відповідачки про те, що справа підсудна господарському суду, то апеляційний суд їх відхиляє з огляду на те, що сторонами договору позики від 28 березня 2024 року є фізичні особи.

Набуття статусу фізичної особи - підприємця не означає, що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17цс18).

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у відзиві на позов та не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частково задовольняючи позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 вересня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 22 грудня 2025 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

Н.М. Храпак