Номер провадження: 22-ц/813/5499/25
Справа № 946/6569/22
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних

справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

апеляційну скаргу особи, яка не брала участь у справі ОСОБА_1

на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 березня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП

встановив:

28 вересня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України відшкодування, пов`язане із витратами на лікування у розмірі 36900 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 24 травня 2020 року близько 23:16 год в м. Ізмаїл, Одеської області трапилася ДТП, де водій ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якої на момент ДТП не була застрахована, керуючи автомобілем марки «Ford S-Max», реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустила наїзд на позивача, який рухався на велосипеді.

Обставини зазначеної вище події підтверджуються довідкою про ДТП №854719.

Внаслідок ДТП позивач отримав тілесні ушкодження, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого №1664 за період з 25 травня 2020 року по 16 червня 2020 року.

У зв`язку із заподіяними тілесними ушкодженнями, позивачу заподіяно шкоду, яка полягає у витратах, понесених на лікування.

Посилаючись на положення ч.ч.2,5 ст.1187 ЦК України, позивач зазначав, що в ході проведення розслідування страхового випадку відповідачем не здобуто і не надано жодних доказів, які б підтверджували той факт, що позивачу спричинена шкода внаслідок непереборної сили або внаслідок умислу потерпілого.

На підставі викладеного є підстави для задоволення позовних вимог і одержання від відповідача грошової компенсації за спричинену шкоду, зважаючи на те, що відповідальність водія за спричинену шкоду третім особам не була застрахована.

18 листопада 2020 року відповідач здійснив на користь позивача виплату відшкодування у розмірі 96008,34 грн.

20 липня 2020 року позивач додатково звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 36 900 грн, пов`язаного із витратами на лікування (стоматологічні послуги).

Листом від 06 вересня 2022 року МТСБУ повідомило позивача про необхідність надання витягу з історії хвороби з обов`язковим зазначенням найменувань та кількості лікарських засобів за період з 24 січня 2022 року по 20 червня 2022 року та довідку про тимчасову втрату працездатності за період лікування.

Однак, на переконання позивача така вимога відповідача є необґрунтованою, оскільки ним вже були надані всі необхідні документи, тим паче, що позивачу надавались стоматологічні послуги, а не стаціонарне лікування, та ведення історії хвороби у такому випадку не передбачено, а вимогу про відшкодування, пов`язаного із тимчасовою втратою працездатності, позивач не заявляв, тому позивач просив стягнути на його користь з відповідача в рахунок відшкодування грошових коштів, пов`язаних із витратами на лікування, у розмірі 36900 грн.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 березня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з МТСБУ на користь

ОСОБА_2 на відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням грошові кошти в сумі 32100 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 вересня 2024 року апеляційну скаргу МТСБУ залишено без задоволення. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 березня 2024 року залишено без змін.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участь у справі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кобак Р.І., просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

За доводами апеляційної скарги звертаючись з позовом до суду ОСОБА_2 усупереч ст. 43 ЦПК України не повідомив суду про прийняття Одеським апеляційним судом постанови від 20 серпня 2021 року у справі №946/5355/21, яка в силу положень ч.6 ст. 82 ЦПК України має преюдиційний характер, оскільки цим судовим рішенням встановлено вину саме ОСОБА_2 у ДТП, яка мала місце 24 травня 2020 року за участі транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 .

У даному випадку, шкода була завдана самим ОСОБА_2 відносно себе, внаслідок його неправомірної поведінки (невиконання вимог п. 12.1. ПДР України) та знаходиться у безпосередньому причинному зв`язку між його діями та шкодою.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 є винним у скоєнні ДТП, тому він не є потерпілим у розумінні положень ст. 1166 ЦК України.

Суд першої інстанції, стягуючи кошти з МТСБУ на користь ОСОБА_2 , неправильно застосував норми матеріального права, оскільки підстави для такого відшкодування були відсутні через встановлену судовим рішенням вину самого

ОСОБА_2 .

На вказану апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат

Ієговська А.О., подав відзив, який підлягає залишенню без розгляду, зважаючи на таке.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2025 року. Роз`яснено учасникам справи право подати до Одеського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі у десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали.

Відповідно до ч.1 ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (п.3 ч.6 ст. 272 ЦПК України).

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення копію ухвали суду про відкриття апеляційного провадження ОСОБА_2 отримав 29 травня 2025 року, тобто останнім днем для подання відзиву було 09 червня 2025 року.

12 червня 2025 року, тобто поза межами строку, встановленого судом,

ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ієговcька А.О., засобами електронного зв`язку подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 березня 2024 року. Питання поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не порушує.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Частинами першою та другою статті 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих

осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Враховуючи наведене вище, відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу

ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 березня 2024 року, поданий засобами електронного зв`язку 12 червня 2025 року, підлягає поверненню позивачу без розгляду, оскільки поданий ним поза межами встановленого судом строку.

Днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи (п.2 ч.6 ст. 272 ЦПК України).

Відповідач МТСБУ отримав у електронний кабінет копію ухвали Одеського апеляційного суду від 14 травня 2025 року про відкриття апеляційного провадження, що підтверджується довідками про доставку електронного документу.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач МТСБУ не скористалося.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Положеннями п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (36900 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90840 грн).

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах, визначених ч.1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Вирішуючи питання про те, чи стосується оскаржуване рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 березня 2024 року прав та інтересів

ОСОБА_1 , колегія суддів виходить із такого.

Частиною першою статті 17, статтею 352 ЦПК право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції гарантовано особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Верховний Суд раніше робив висновок про те, що особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права або обов`язки цих осіб. Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цих осіб. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи (див. постанову Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі N 2-1426/08).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження у справі, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Системний аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі N 668/17285/13-ц).

У своїй практиці Верховний Суд наголошував, що у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (див. постанову Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі N 750/13149/21).

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі N 351/592/18 вказано, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, незалучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому, судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі N 504/2457/15-ц (провадження N 14-726цс19)).

Схожі висновки сформульовані Верховним Судом у постанові від 13 січня 2021 року у справі N 466/5766/13-ц, відповідно до яких рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

За змістом 352 ЦПК право апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції особи, яка не брала участі у справі, ґрунтується не на гіпотетичній зацікавленості, а на правовій зацікавленості, яка обумовлюється змістом норм матеріального права (див. постанову Верховного Суду від 09 грудня 2024 року у справі N 404/7235/22).

ОСОБА_1 оскаржила в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції як особа, яка не брала участі у справі, оскільки суд, на її думку, вирішив питання про її права та інтереси.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 березня 2024 року, ОСОБА_1 посилається на те, що це рішення суду безпосередньо стосується її прав, обов`язків та інтересів, оскільки у ньому міститься висновок про її вину у ДТП, що сталася 24 травня 2020 року, що суперечить постанові Одеського апеляційного суду від 20 серпня 2021 року у справі №946/5355/21, яка набрала законної сили та якою встановлено вину ОСОБА_2 у ДТП. Крім цього, оскаржуване рішення стало підставою для здійснення МТСБУ виплати на користь ОСОБА_2 , суму якої наразі МТСБУ просить стягнути зі скаржниці у порядку регресу у межах справи №946/532/25. Тому, це рішення суду безпосередньо впливає на майнові права скаржниці та створює для неї негативні юридичні наслідки у вигляді потенційного обов`язку сплатити МТСБУ кошти, які були стягнуті на підставі висновку суду про нібито її вину.

Як убачається з мотивувальної частини судового рішення, ухвалюючи таке рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що з довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 854719, 24 травня 2020 року приблизно о 23.16 годині у м.Ізмаїл Одеської області водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «FORD S-MAX», днз НОМЕР_1 , допустила наїзд на велосипедиста ОСОБА_2 , внаслідок чого він отримав тілесні ушкодження. Також суд дійшов висновку про наявність чіткого причинно-наслідкового зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою, та тим, що позивач в результаті ДТП отримав ушкодження передніх верхніх центральних різців.

До апеляційної скарги, додано копію позову МТСБУ до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, в якому серед іншого, МТСБУ просить стягнути з ОСОБА_1 32100 грн, які були виплачені на виконання рішення суду від 26 березня 2024 року у справі №946/6569/22.

Аналізуючи зміст оскаржуваного рішення суду, та докази, надані ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з аргументами скаржниці про те, що мотивувальна частина цього рішення суду містить висновки про її права та обов`язки. Це судове рішення, яке оскаржується незалученою особою, безпосередньо стосується прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_1 , отже судом розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржниця.

Переглядаючи рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 березня 2024 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , колегія суддів зауважує про таке.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на доводи апеляційної скарги, які зводяться до незгоди скаржниці з висновками суду про часткове задоволення позовних вимог, тому зважаючи на вимоги

ч. 1 ст. 367 ЦПК України, предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції лише у цій частині.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині відповідає не у повній мірі, виходячи з такого.

Як убачається з матеріалів справи, а саме довідки №854719 від 20 жовтня 2020 року про дорожньо-транспортну пригоду в Одеській області, м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 24 травня 2020 року о 23:16 год сталася ДТП, а саме наїзд на велосипедиста велосипедист рухався у зустрічному напрямку. Водій велосипеда ОСОБА_2 , медична допомога стаціонарне лікування. Водій автомобіля ОСОБА_1 . Відомості про потепрілих: ОСОБА_2 травмований (а.с. 17,18).

З виписки з медичної карти стаціонарного хворого №1664 у поліклініку за місцем проживання убачається, що ОСОБА_2 надійшов до закладу охорони здоров`я 25 травня 2020 року та був виписаний 16 червня 2020 року. Заключний діагноз: ЗЧМТ. Струс головного мозку. Відкритий осколковий перелом середньої третини обох кісток лівої гомілки зі зміщенням уламків. Рвана рана лівої гомілки. Закритий перелом кісток носа. Перелом верхніх центральних різців. Множинні синці обличчя, обох кистей, лівої нижньої кінцівки. Супутній діагноз: алкогольне сп`яніння важкого ступеня (2,79 проміле) (а.с. 19,20).

На момент ДТП у ОСОБА_1 був відсутній чинний поліс внутрішнього страхування, тобто її цивільно-правова відповідальність не була застрахована (а.с. 16).

У жовтні 2020 року представник позивача звернувся до МТСБУ з повідомленням про ДТП, а у липні 2022 року подав заяву про виплату страхового відшкодування (справа №71636) у якій просив виплатити страхове відшкодування, пов`язане з витратами на лікування в розмірі 36900 грн, долучивши довідку про надані стоматологічні послуги, квитанцію та товарний чек на загальну суму 36900 грн (а.с. 22).

Згідно довідки від 20 червня 2022 року, виданою стоматологічним кабінетом «ПП Хараім» ОСОБА_2 дійсно звертався до стоматологічного кабінету «ПП Хараім» у період з 24 січня 2022 року по 20 червня 2022 року і йому були надані наступні послуги: пломбування кореневого каналу, встановлення анкерного штифта, встановлення пломби під коронку 21 зуба 2100 грн; імплантація в області 11 зуба сумісна з кістяною пластинкою 16000 грн; встановлення цирконієвої коронки на імплант в області 11 зуба 7000 грн; установка цирконієвої корони на культю 21 зуба 7000 грн (а.с. 25).

Листом від 06 вересня 2022 року МТСБУ повідомило представника ОСОБА_2 про необхідність надання наступних документів, а саме: належним чином оформленого та завіреного (мокрою печаткою відповідного закладу) витяг з історії хвороби з обов`язковим зазначенням найменувань та кількості лікарських засобів, призначених лікарем за період лікування з 24 січня 2022 року по 20 червня 2022 року; довідку про термін тимчасової непрацездатності, належним чином оформлену та завірену відповідним медичним закладом за період лікування з 24 січня 2022 року по 20 червня 2022 року (а.с. 23). Факт сплати грошових коштів за вказані вище послуги підтверджується банківською квитанцією (а.с. 24).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності причинно-наслідкового зв`язку між ДТП, яка сталася 24 травня 2020 року та ушкодженням здоров`я позивача, а саме 13,12,22,21,11 та 21 зубів, тому дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 32100 грн.

Щодо таких висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до положень статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно підпункту "а" пункту 41.1 статті 41 вказаного Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, вказаною нормою права передбачено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі N 466/4412/15-ц (провадження N 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі N 756/16649/13-ц (провадження N 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі N 447/2438/16-ц (провадження N 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі N 601/1304/15-ц (провадження N 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі N 345/3335/17 (провадження N 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі N 742/637/19 (провадження N 61-320св20).

Колегія суддів зауважує, що відсутність вини водія транспортного засобу не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини) (див. постанову Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі №450/4163/18).

У частині другій статті 1193 ЦК України визначено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.

Разом з тим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Близькі за змістом викладеним судом вище правові висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі N 760/15471/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі N 727/8980/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі N 426/16825/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі N 461/8496/15-ц, у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі N 148/2109/17, від 04 березня 2020 року у справі N 641/3547/17, від 22 липня 2020 року N 520/11029/14-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі N 285/4223/17, від 07 жовтня 2020 року у справі N 569/10236/17, від 15 жовтня 2020 року у справі N 199/6848/16-ц.

Крім цього, під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено.

Вказаний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі N 450/446/16-ц (провадження N 61-3140св23), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, від 13 березня 2024 року у справі N 569/4753/23 (провадження N 61-16332св23).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19)).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить апеляційний суд прийняти та дослідити нові докази, а саме копію постанови Одеського апеляційного суду від 20 серпня 2021 року у справі №946/5355/21, посилаючись на те, що вона не була учасником цієї справи та їй не було відомо про розгляд судом цієї справи, що є поважною причиною не подання цього доказу до суду першої інстанції, а відтак і підставою для його дослідження судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частин другої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, частин другої, третьої статті 367 ЦПК України дає підстави виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмови в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, такими:

-докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;

-докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (незалежних від нього) не міг надати їх до суду;

-суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;

-суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо);

-наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі N 646/857/18 (провадження N 61-5330св24).

Зазначене підтверджується практикою Верховного Суду з цього процесуального питання, що має значний вплив на дотримання принципів судочинства, зокрема змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі N 903/1030/19 (провадження N 12-4гс21), від 12 жовтня 2021 року у справі N 910/17324/19 (провадження N 12-12гс21); постанови Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі N 521/574/22 (провадження N 61-9422св22), від 08 листопада 2023 року у справі N 140/1322/22).

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подано до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі під час обговорення заявленого клопотання (постанова Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі N 369/7772/15-ц).

Зважаючи на те, що надані ОСОБА_1 докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і вона знала про них, однак з об`єктивних причин (незалежних від неї) не могла надати їх до суду, оскільки не приймала участь в розгляді цієї справи, колегія суддів доходить висновку про можливість прийняття нових доказів на стадії апеляційного перегляду.

Як убачається з постанови Одеського апеляційного суду від 20 серпня 2021 року у справі №946/5355/21, копію якої ОСОБА_1 долучила до апеляційної скарги, за результатами перегляду справи про адміністративне правопорушення в апеляційному порядку, судом задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 липня 2021 року про закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП, скасовано. Прийнято нову постанову. Визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 340 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

У межах зазначеної вище справи апеляційний суд встановив, що з протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №441878 від 22 червня 2021 року, убачається, що ОСОБА_2 24 травня 2020 року о 23 годині 15 хвилин в м. Ізмаїлі Одеської області на вул. Нахімова під час руху з боку вул. Поперечної в напрямку вул. Консервної на велосипеді «Discoveri» в порушення п.12.1 Правил дорожнього руху не впорався з керуванням та здійснив виїзд на зустрічну смугу для руху, де допустив зіткнення з автомобілем «Ford» номерний знак НОМЕР_1 .

За результатами апеляційного перегляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що причиною дорожньо-транспортної пригоди у цій справі стало порушення

ОСОБА_2 вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ст.124 КУпАП.

Це судове рішення набрало законної сили 20 серпня 2021 року.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 234/16272/15-ц (провадження N 61-31395сво18) зроблено висновок про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

З викладеного вище убачається, що постанова Одеського апеляційного суду від 20 серпня 2021 року у справі №946/5355/21 в якій зроблено висновки про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, має преюдиційній характер та є обов`язковою під час розгляду цієї справи.

На підставі наведеного, колегія суддів враховує, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено вину ОСОБА_2 у порушенні ним вимог п.12.1 ПДР під час ДТП, яка мала місце 24 травня 2020 року близько 23:16 год за участі ОСОБА_2 , який керував велосипедом та ОСОБА_1 , яка керувала автомобілем.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, матеріали справи не містять відомостей, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП, унаслідок якого йому було заподіяно тілесні ушкодження.

Підстав стверджувати про те, що шкоду ОСОБА_2 було заподіяно внаслідок непрямого умислу самого потерпілого відсутні, оскільки такі не обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Крім цього, колегія суддів зауважує, що непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, так як причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації (див. постанову Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі №760/23231/20).

Встановивши, що тілесні ушкодження, спричинені джерелом підвищеної небезпеки у зв`язку зі здійсненням його експлуатації (за недоведеності умислу потерпілого або існування обставин непереборної сили), суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача, у даному фактичному випадку МТСБУ, цивільно-правової відповідальності з відшкодування шкоди, завданої позивачу, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без урахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Однак, колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині визначеного розміру витрат, які підлягають відшкодуванню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції не враховано факт перебування ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння важкого ступеня (2,79 проміле), що є грубою необережністю, як і те, що у темну пору доби він рухався на велосипеді без використання засобів зовнішнього освітлення (передньої фари), здійснив виїзд на зустрічну смугу для руху, що встановлено постановою Одеського апеляційного суду від 20 серпня 2021 року у справі №946/5355/21.

Крім цього, обов`язковому врахуванню підлягає та обставина, що зазначеним вище судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено вину ОСОБА_2 у порушенні ним вимог п.12.1 ПДР та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Груба необережність потерпілого не звільняє від цивільно-правової відповідальності, однак повинна бути врахована судом при визначенні розміру шкоди.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне акцентувати увагу суду на такому.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України).

Отже, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Добросовісність необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

За введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом (частина четверта статті 43 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі N 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі N 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі N 209/3085/20).

Звертаючись з цим позовом до суду 28 вересня 2022 року представник позивача не додав до позову копію постанови Одеського апеляційного суду від 20 серпня 2021 року у справі №946/5355/21, а також не зазначав про існування цього судового рішення, хоча до його повного тексту забезпечено надання загального доступу, починаючи з 30 серпня 2021 року.

Обізнаність позивача про наявність у провадженні Одеського апеляційного суду справи №946/5355/21 підтверджується клопотанням захисника ОСОБА_2 адвоката Максименка В.І. про відкладення розгляду справи, про що зазначено у постанові Одеського апеляційного суду від 20 серпня 2021 року.

Такі дії позивача, спрямовані на приховання від суду доказів, що стосуються цієї справи та мають значення для її правильного вирішення, свідчать про недобросовісність дій сторони позивача, тому мають бути враховані під час розгляду цієї справи, зважаючи на те, що особа несе відповідальність за наслідки вчинених нею (її представником) дій.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів з урахуванням поведінки

ОСОБА_2 у момент ДТП, який згідно відомостей, наданих закладом охорони здоров`я, знаходився у стані сп`яніння важкого ступеня, та як велосипедист порушив Правила дорожнього руху України, а також те, що під час звернення з цим позовом до суду його представник допустив дії, які мають ознаки недобросовісності, з урахуванням чого, на підставі частини другої статті 1193 ЦК України, виходячи із засад законності, виваженості, розумності й справедливості розмір відшкодування шкоди, стягнутий судом підлягає зменшенню з 32100 грн до 3000 грн.

Щодо судового рішення, яке необхідно ухвалити за результатами апеляційного перегляду.

Порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, врегульовано статтею 370 ЦПК України.

Так, відповідно до частин першої, третьої-п`ятої указаної статті якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Суд відмовляє у відкритті провадження за апеляційною скаргою, поданою відповідно до частини першої цієї статті, якщо суд розглянув наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Таким чином, розгляд апеляційної скарги в порядку статті 370 ЦПК України передбачає перевірку законності судового рішення за наслідками розгляду попередньої апеляційної скарги.

Виходячи зі змісту частини третьої статті 370 ЦПК України та з урахуванням пункту 8 частини першої статті 374 ЦПК України скасування раніше прийнятої постанови суду апеляційної інстанції відноситься до повноважень апеляційного суду під час прийняття постанови за апеляційною скаргою, яка надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного перегляду справи.

Аналогічний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі N 466/5010/17 (провадження N 61-41593св18), від 24 квітня 2024 року у справі № 369/8410/20 (провадження N 61-4480св23).

З метою не допущення порушення принципу правової визначеності, а саме існування двох різних судових рішень у межах однієї і тієї ж справи (постанова Одеського апеляційного суду від 05 вересня 2024 року та постанова Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року), які набрали законної сили й підлягають виконанню за апеляційними скаргами різних учасників справи (МТСБУ та ОСОБА_1 ), колегія суддів доходить висновку про необхідність скасування постанови Одеського апеляційного суду від 05 вересня 2024 року та зміни рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 березня 2024 року, що відповідатиме положенням ст.ст. 370, 374 ЦПК України.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині потрібно змінити, зменшивши розмір витрат, пов`язаних із лікування з 32100 грн до 3000 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на наведені вище висновки апеляційного суду, про часткове задоволення позову, що становить 8% від ціни позову, тому стягнутий з відповідача на користь держави судовий збір за подання позову підлягає зменшенню з 863,31 грн до 79,39 грн, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам.

З огляду на те, що позивач та скаржниця мають пільги зі сплати судового збору, розподіл судових витрат за подання апеляційної скарги не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367,374,376,382-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участь у справі ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 05 вересня 2024 року, ухвалену раніше у цій справі, скасувати.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 березня 2024 року в оскаржуваній частині змінити, зменшивши розмір витрат пов`язаних із лікуванням, стягнутих з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_2 з 32100 грн до 3000 грн, судового збору, стягнутого з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь держави за подання позову з

863,31 грн до 79,39 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький