Номер провадження: 22-ц/813/900/25
Справа № 509/402/22
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Смирнова Андрія Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 грудня 2023 року у справі за позовом адвоката Якових Євгена Володимировича в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Южалкін Іван Сергійович про скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и в:

25 січня 2022 року адвокат Якових Євген Володимирович в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Южалкін Іван Сергійович про скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності, у якому просив суд:

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу)індексний номер 27735778 від 31.12.2015 державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:1957, яке зареєстроване державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Южалкіним І.С.;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:1957, площею 1,5348 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 листопада 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, за умовами якого, ОСОБА_1 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,5348 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:1957, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадібна ділянка). Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. в реєстрі за №4115. У квітні 2019 року ОСОБА_2 стало відомо про те, що його земельна ділянка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 шахрайським шляхом та шляхом підробки документів на земельну ділянку. В подальшому ОСОБА_2 звернувся до правоохоронних органів, за його заявою було відкрито кримінальне провадження та визнано його потерпілим. На теперішній час в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження №0000460 від 23 квітня 2019 року за ч. 4 ст. 190 КК України. Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 посилався на порушення його права власності на земельну ділянку (т. 1, а.с. 1-4).

04 листопада 2022 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, мотивуючи, тим, що ОСОБА_2 не зареєстрував своє право власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а відтак не прийняв подарунок за договором дарування від 27.11.2008, тому договір дарування підлягає визнанню недійсним (т. 1, а.с. 120-130).

16 березня 2023 року адвокат Попов Михайло Сергійович в інтересах позивача за первісним позовом ОСОБА_2 надав суду відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого позивач вважає зустрічний позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки практика Верховного Суду на яку посилається ОСОБА_1 не може бути застосована у даній справі, та зважаючи на те, що на виконання договору дарування йому було передано земельну ділянку, на підставі якого він 29 грудня 2011 року одержав Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії ЯЛ №501632 , на якому наявна відмітка про реєстрацію державного акту у відділ Держкомзему у Овідіопольському районі, про що у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю вчинено запис за №04232 та згідно п. 13-2 Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 09 вересня 2009 року за №1021. 19 квітня 2012 року була проведена державна реєстрація земельної ділянки шляхом відкриття Поземельної книги, що посвідчує право на земельну ділянку. Отже, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (т. 1, а.с. 145-147).

14 вересня 2023 року адвокат Смирнов Андрій Ігорович в інтересах відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 надав суду пояснення до первісного позову, у яких просив суд відмови у задоволенні первісного позову (т. 1, а.с. 20-27).

У той же, день 14 вересня 2023 року адвокат Смирнов А.І. в інтересах відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності до первісного позову ОСОБА_2 , посилаючись на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку прийнято державним реєстратором 31 грудня 2015 року, відтак строк позовної давності розпочав свій перебіг з 01 січня 2016 року та відповідно сплив 01 січня 2019 року, а з позовом ОСОБА_2 звернувся 21 січня 2022 року, отже строк позовної давності пропущений, що є підставою для відмови у позові (т. 1, а.с. 208-211).

03 жовтня 2023 року адвокат Попов Михайло Сергійович в інтересах позивача за первісним позовом ОСОБА_2 надав суду заперечення на заяву про застосування строку позовної давності до первісного позову, посилаючись на те, що 12 квітня 2019 року, після того, як сусіді суміжних земельних ділянок повідомили ОСОБА_2 , що його земельну ділянку продають якісь ріелтори. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав та обтяжень на нерухоме майно від 13.04.2023 він дізнався, що ОСОБА_1 зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку 31 грудня 2015 року. Отже, позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом за захистом порушеного права в межах строку позовної давності (т. 1, а.с. 219-221).

У судове засідання 13 грудня 2023 року сторони не з`явились, від представника позивача надійшла заява, в якій він просив суд розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив відкласти розгляд справи, посилаючись на захворювання на коронавірус. Проте, оскільки представником не надано жодних підтверджуючих документів, та зважаючи на тривалий розгляд справи, суд не убачав підстав для відкладення розгляду справи.

Третя особа, державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Южалкін І.С., в судове засідання не з`явився, був повідомлений про дату та час розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Южалкін Іван Сергійович, про скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності задоволено.

Суд скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 27735778 від 31.12.2015 державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:1957, яке зареєстроване державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Южалкіним І.С.;

визнав за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:1957, площею 1,5348 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Южалкін Іван Сергійович про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Смирнов Андрій Ігоревич в інтересах відповідача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судове засідання, призначене на 10 грудня 2025 року об 15 год 30 хв учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками та рекомендованими повідомленнями, наявними в матеріалах справи (а.с. 165-174).

Від представника ОСОБА_2 адвоката Якових Є.В. до апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції поставлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.

Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини 2 статті 719 ЦК України договір дарування нерухомості речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно частини 1 статті 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (стаття 203 ЦК України).

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав 03 лютого 2017 року, (надалі - Закон №1952-IV), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини 1 статті 3 Закону №1952-IV).

У пунктах 1 та 2 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV зазначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (стаття 11 Закону №1952-IV).

Відповідно до частини 2 статті 12 Закону №1952-IV записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 листопада 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, за умовами якого, ОСОБА_1 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,5348 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:1957, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадібна ділянка). Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. в реєстрі за №4115.

13 квітня 2019 року позивач, звернувшись до приватного нотаріуса Фролової Р.В., дізнався про те, що ОСОБА_1 зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку, на підтвердження чого надав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка сформована 13 квітня 2019 року.

Згідно вказаної довідки, право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку було зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 04.01.2016, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 27735778 від 31.12.2015, державний реєстратор Южалкін І.С..

23 квітня 2019 року позивач звернувся до СУ ГУНП в Одеській області із заявою про кримінальне правопорушення, про що свідчить витяг з ЄРДР по кримінальному провадженню №0000469.

15 липня 2020 року процесуальним керівником у кримінальному провадженні №0000469 було затверджено обвинувальний акт стосовно ОСОБА_3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Згідно обвинувального акту, досудовим розслідуванням були встановлені наступні обставини.

Злочинний план полягав у тому, що так як раніше ОСОБА_1 був попереднім власником вказаної земельної ділянки, проте 27 листопада 2008 року подарував її ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вирішив приховати такі обставини відчуження землі іншій особі та видати себе за власника, який загубив свої правовстановлюючі документи.

На виконання зазначеного злочинного плану ОСОБА_1 видав довіреність на ОСОБА_4 , запевнивши його в тому, що він є законним власником земельної ділянки. ОСОБА_4 , діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_1 , звернувся до Відділу Держгеокадастру в Овідіопольському районі Одеської області з листом про надання копії старого державного акту на право власності на земельну ділянку на колишнього власника ОСОБА_1 , та на підставі листа від 27.10.2015 отримав копію зазначеного державного акту ЯК 312416 від 27.11.2008. Після цього ОСОБА_4 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , подав оголошення про визнання втраченим зазначеного державного акту ЯК 312416 від 27.11.2008.

Надалі, 13 листопада 2015 року ОСОБА_4 звертається до державного реєстратора прав на нерухоме майно Козлова Юрія Викторовича із заявою про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 , проте у реєстрації було відмовлено в зв`язку з невідповідністю поданих документів вимогам законодавства.

Тоді 25 грудня 2015 року ОСОБА_4 звертається до державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Антінескул Юлії Василівни, яка внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 12881795 від 25.12.2015 року про право власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 . Підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 27735778 від 31.12.2015.

Проте, реалізувати вказану земельну ділянку ОСОБА_1 не вдалося в зв`язку з тим, що головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ був накладений арешт на земельну ділянку за виконавчим листом на користь ТОВ КБ «СоцКом Банк».

Із даним позовом позивач звернувся до суду 25 січня 2022 року, тобто, в межах строку загальної позовної давності, визначеної ст. 257 ЦК України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, правомірними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19 та від 16 вересня 2020 року у справі №352/1021/19, від 25 листопада 2020 по справі №761/15741/17.

Відповідно до п. 9. ч. 1ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення суду про набуття, зміну або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно є підставою для проведення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на нерухоме майно за належним власником.

Згідно ст. 90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Так, станом на 27 листопада 2008 року право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:003:1957, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_1 було відсутнє.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 , звертаючись до відділу Держгеокадастру та державного реєстратора, діяв недобросовісно, достовірно знаючи про те, що право власності на вказану земельну ділянку у нього відсутнє.

Таким чином, з метою захисту права власності ОСОБА_2 , запис про право власності ОСОБА_1 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень мають бути скасовані, а право власності на земельну ділянку повинно бути відновлено за законним власником, тобто за ОСОБА_2 ..

Тому, суд першої інстанції задовольнив позовну вимогу позивача за первісним позовом ОСОБА_2 , про скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності.

Суд першої інстанції відмовив позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 в задоволенні позовної вимоги про визнання договору дарування від 27.11.2008 недійсним, оскільки ОСОБА_2 вжив усіх, передбачених законом заходів, для реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку, та відповідно ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності ОСОБА_2 на дарунок виникає з моменту його прийняття.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

ОСОБА_1 не було доведено, що під час укладення оспорюваного правочину дарувальник та обдаровуваний мали інші цілі, ніж ті, що передбачені договором дарування, тобто в їх діях був наявний умисел для вчинення правочину лише для виду, без наміру його реального виконання.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Посилання адвоката Смирнова Андрія Ігоревича в інтересах відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд безпідставно не врахував, що вчиненням оспорюваного правочину порушено його права та законні інтереси та те, що спірна земельна ділянка не зареєстрована позивачем ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень, що свідчить про неприйняття їм дарунка, не приймаються до уваги, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, в тому, що реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна здійснені державним реєстратором з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідачем ОСОБА_1 в свою чергу не доведено належним чином, що оспорюваний договір дарування спірного нерухомого майна укладений з порушенням чинного законодавства, що порушує його права.

Вирішуючи питання правомірності правочину, Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №521/19976/16 (провадження №61-39392св18 виходив з наступного: «при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За наслідками розгляду такого спору судом має бути з`ясовано питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлено не лише наявність підстав, визначених законом, для визнання правочину недійсним, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому саме полягає вказане порушення, що має істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася до суду».

У постанові від 03.03.2021 у справі №1527/13038/12 (провадження №61-8204св20) Верховний Суд дійшов правового висновку, що «З огляду на зазначені норми, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Правочин може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні норми статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/ підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові».

Відповідно до вимог частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, в силу статей 203, 215 ЦК України вільне волевиявлення учасника правочину є необхідним чинником дійсності договору оренди земельної ділянки, а своє волевиявлення на укладення такого договору його учасник демонструє зовні шляхом скріплення підписом документу, в якому викладено текст правочину, та проставленням свого підпису у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій

Колегія суддів упевнена, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що укладеним правочином дарування не порушені права та законні інтереси відповідача ОСОБА_1 .. Позивач ОСОБА_2 вжив усіх, передбачених законом заходів для реєстрації права власності на спірну земельну ділянку.

На виконання договору дарування позивачу було передано земельну ділянку, на підставі якого він 29 грудня 2011 року одержав Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії ЯЛ №501632, на якому наявна відмітка про реєстрацію державного акту у відділ Держкомзему у Овідіопольському районі, про що у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю вчинено запис за №04232 та згідно п. 13-2 Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 09 вересня 2009 за №1021 19 квітня 2012 року була проведена державна реєстрація земельної ділянки шляхом відкриття Поземельної книги, що посвідчує право на земельну ділянку.

Щодо застосування строку позовної давності за клопотанням представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 заявленого під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд протягом позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перед застосуванням позовної давності належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необґрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, як самостійної підстави, за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 255 ЦК України.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частин 3-4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме, статей, 256, 257, 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17 дійшов до правового висновку: «порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року №6-17цс17».

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі №520/9169/15 (провадження №61-25349св18), у постанові від 22 січня 2020 року №522/68715/15 (провадження №61-1563св17) та Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_2 стверджував, що 14 квітня 2019 року з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що на підставі підроблених документів було створено та зареєстровано спірну земельну ділянку.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 продовжує володіти та користуватися спірною земельною ділянкою до теперішнього часу.

Отже, доведено, що це непоодинокий випадок недобросовісних дій із землею, в якій приймав участь відповідач ОСОБА_1 ..

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні доведено, що позивач ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом порушеного права в межах встановленого законом строку позовної давності.

Вирішуючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2019 року у справі №645/4220/16 (провадження №61-19921св18) дійшов наступного висновку, а саме, «стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, №19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, №7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, №47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року)».

«Справедлива рівновага» між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення «тягаря».

Аналізуючи наведені, колегія суддів вважає, що позбавлення позивача права на земельну ділянку не забезпечує «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та інтересами власника й порушує її право на мирне володіння майном, а також є порушенням дотримання справедливої рівноваги між інтересами сторін у справі і в наслідок порушенням положень ч. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, статті 1 Протоколу №1 до Конвенції та ст. 1 ЦПК України.

Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо позивачка ОСОБА_5 внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін спору на предмет переваги між захистом порушеного права позивача ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку та правом відповідача ОСОБА_1 , колегія суддів надає перевагу захисту прав позивача, оскільки відповідач зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку у незаконній спосіб.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право на позов об`єктивно виник у позивача ОСОБА_2 лише 13 квітня 2019 року, коли він дізнався про порушення своїх прав з Інформаційної довідки Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 13.04.2019 (т. 1, а.с. 222-227) й навпаки, відповідач ОСОБА_1 не довів належним чином, що інформацію про порушення можна було отримати раніше, тобто позивач ОСОБА_2 звернулася суду з первісним позовом про захист порушеного права в межах встановленого законом строку позовної давності.

Реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна здійснені державним реєстратором з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Законних підстав для визнання недійними оспорюваного договору дарування з підстав, передбачений статтями 203, 215, 234 ЦК України не встановлено.

Колегія суддів переконана, що позивач внаслідок втручання в його право власності на спірну земельну ділянку понесе індивідуальний і надмірний тягар, якщо йому не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

До аналогічних висновків щодо застосування права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 06 листопада 2019 року у справі №522/14454/15-ц (провадження №61-30882св18), від 22 січня 2020 року у справі №520/7397/15-ц (провадження №61-6759св18).

Таке втручання у права відповідача на спірне майно не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки захисту інтересів позивача є більш важливими, ніж дотримання права відповідача. Отже задоволення позову не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_2 доведено належним чином, що відповідач ОСОБА_1 порушує його право власності на спірну земельну ділянку, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Колегія суддів вважає, що на переконання суду апеляційного інстанції, такі дії відповідача ОСОБА_1 щодо позбавлення позивача ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів позивача, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною 2 статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.

Системний аналіз наведених норм права, правові висновки Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач отримав ефективний засіб юридичного захисту свого права на спірне майно, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Смирнова Андрія Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 29 грудня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда