Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/768/25
Провадження №: 2/332/1201/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2025 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого - судді Марченко Н.В., за участю секретаря судового засідання Петракей Р.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, у порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивує тим, що 30.09.2020 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 155355 про надання фінансового кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір Відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися.

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, Товариство надає Клієнту фінансовий

кредит в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором на наступних умовах:

Сума виданого кредиту: 4000,00 грн.

Дата надання кредиту: 30.09.2020

Строк кредиту : 30 днів

Валюта кредиту: UAH

Стандартна процентна ставка 2 % в день або 730 % річних.

Згідно п. 2.4. Кредит надається Клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної Клієнтом.

На виконання вимог п. 2.4. кредитного договору Відповідачем були зазначені

реквізити платіжної банківської карти № НОМЕР_1 для перерахування кредитних коштів (ч. 7 кредитного договору).

На підтвердження виконання Товариством п. 2.4 Кредитного договору, позивач надає інформаційну довідку ТОВ «Платежі онлайн» 10.01.2025 року, відповідно до якої 30.09.2020 року на картковий рахунок Відповідача було перераховано кредитні кошти в сумі 4000,00 грн. за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 , що являється доказом видачі кредитних коштів.

Умовами п. 6.1 Договору Цей Договір складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до 6.2 Сторона несе повну відповідальність за правильність вказаних ними у Договорі реквізитів, і зобов`язується своєчасно у письмовій формі, по електронній пошті, повідомляти іншу Сторону про їх зміну, а у разі неповідомлення несе ризик настання пов`язаних із цим несприятливих наслідків.

На виконання вимог ч. 4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування» п. 6 ч. 3 ст. 175

ЦПК України позивач повідомляє, що останнім на адресу ОСОБА_1 була направлена вимога про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором № 155355 від 30.09.2020 року, проте, станом на дату подачі позову, зазначена вимога була залишена Відповідачем без виконання.

28.10.2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №01-28/10/2021 відповідно до умов якого ТОВ «ЗАЙМЕР» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 28.10.2021 року до договору факторингу №01-28/10/2022, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 .

Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором, станом на 04.12.2024 року загальний розмір заборгованості за Кредитним договором становить 20800,00 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 4000,00 грн. та простроченої заборгованості за процентами в розмірі 16800,00 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача та судові витрати по справі.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12.02.2025 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2025 провадження по справі відкрите, визначено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

19.03.2025, через підсистему «Електронний суд» від представника позивача, до суду надійшла заява, згідно якої останній просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10500,00 грн.

21.03.2025, через підсистему «Електронний суд», від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона позов не визнала повністю та зазначила, що позовна заява ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості є безпідставною та вимоги, якої не підтверджені жодним доказом, ніякого договору Відповідач ОСОБА_1 не підписувала, ні в паперовому вигляді, ні в електронному, істотні умови не узгоджувала. З умовами Договору про надання фінансового кредиту №155355 від 30.09.2020р. ознайомилась лише 12.03.2025р., після отримання позовної заяви в суді. Позивачем не надано жодного доказу в підтвердження укладення договору про надання фінансового кредиту № 155355 від 30.09.2020р. та в підтвердження отримання Відповідачем кредитних коштів; не надано розрахунку заборгованості щодо наявної заборгованості, не надано первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5 в підтвердження надання кредиту та користування ним.

Крім того, вважає, що п. 1.3 Договору є несправедливим, відповідно до якого за користування кредитом Клієнт сплачує Товариству 730% річних від суми кредиту в розрахунку 2% на добу.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем

умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Отже, вважає, що за користування кредитом у розмірі 4000,00 грн. плата за один місяць 2400,00 грн. (60% від суми кредиту) це встановлення жорсткого обов`язку споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Також, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки подана до суду з пропуском строку позовної давності, посилаючись на п. 1.2 Договору про надання фінансового кредиту №155355 від 30.09.2020 р., де зазначено, що кредит надається строком на 30 днів, тобто до 29.10.2020 р. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, строк позовної давності розпочався з 30.10.2020 р. і сплив 31.10.2023 р., а з позовною заявою Позивач звернувся лише в лютому 2025 р., тобто з пропуском строку позовної давності.

На підставі викладеного, просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі.

26.03.2025, через підсистему «Електронний суд», від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що кредитний договір, який укладений між сторонами в електронній формі має силу договорів, які укладені в письмовій формі та підписані сторонами. Відповідачем було вчинено певну сукупність дій, спрямовану на отримання кредиту, тобто Відповідач самостійно для себе визначив необхідний для себе обсяг часу для ознайомлення з умовами Договору, після чого проявив намір вступити з Кредитодавцем в договірні відносини на умовах визначених Правилами. У відповідності до умов укладеного договору, його підписання здійснювалось електронним підписом Позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надісланий на номер мобільного телефону, вказаний Позичальником при укладанні кредитного договору. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі Відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Щодо первинних бухгалтерських документів зазначено, що ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» в повній мірі доведено факт отримання Відповідачем кредитних коштів та наявності відповідної заборгованості.

Щодо розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку боржника зазначено, що ідентифікація Позичальника здійснюється через банка-емітента, яким видано картку. Отже, доступ до виписок по картці, на яку перераховано кредитні кошти, має банк-емітент та Відповідач ОСОБА_1 . Ні Первісний кредитор, ні ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» не мало та не має доступу до даної інформації, так як дана інформація є банківською таємницею. Відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може власноруч отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування та отримання кредитних коштів. Однак Відповідачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорах, або доказів того, що вказані карткові рахунки йому не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, Відповідач не позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких.

З метою надання вичерпної інформації по справі, Позивач, після отримання

Відзиву на позовну заяву, звернувся до Первісного кредитора з відповідним запитом про надання додаткового доказу, а саме: детального розрахунку заборгованості за укладеним кредитним договором.

Станом на 26.03.2025 ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» отримано відповідь на запити

від Первісного кредитора, тому з метою ґрунтовного, повного та об`єктивного вирішення справи Позивач просить суд долучити до матеріалів справи документ, наданий Первісним кредитором, а саме: розрахунок заборгованості за договором № 155355.

Щодо нарахування відсотків та пролонгації кредитного договору зазначено, що 30.09.2020 р. ОСОБА_1 , укладаючи кредитний договір № 155355 з ТОВ «Займер» погодилась на умови визначені цим договором погодилася на умови,

визначені Договором щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, тому твердження Відповідача про незаконність нарахування процентів є необґрунтованим.

Щодо спливу строків позовної давності зазначено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (№211), запроваджено з 12.03.2020 р. до 22.05.2020 р. на всій території України карантин. У подальшому його було неодноразово продовжено (востаннє Постанова Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 р, якою продовжено карантин до 30.06.2023). А впровадження карантину в Україні певним чином впливає на перебіг позовної давності.

30.03.2020 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (№ 540-IX), відповідно до якого прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 12. Зазначений Закон України від 30.03.2020 № 540-IX набрав чинності 02.04.2020. Згідно з п.12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Враховуючи та беручи до уваги вищевикладене, можна дійти висновку що строк позивної давності не підлягає застосуванню до позивних вимог про стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором.

З підстав зазначеного, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

10.04.2025, через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача надійшла заява про повернення без розгляду заяви ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правову допомогу у розмірі 10500,00 грн., з підстав не додержання позивачем вимог ч. 1 ст. 183 ЦПК України, а саме: відсутності у заяві відомостей щодо наявності або відсутності електронного кабінету у адвоката представника позивача.

10.04.2025, через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача надійшли письмові пояснення в порядку ст. 43 ЦПК України, в яких зазначено, що у відповідності до ст. ст. 76, 81, 77 завданням позивача було доведення суду належними, допустимими та достовірними доказами, із дотриманням принципу їх достатності, факту передачі відповідачеві 30.09.2020 грошових коштів у розмірі 4000 грн. Такими доказами відповідно до матеріального закону та сталої судової практики можуть бути платіжна квитанція, платіжне доручення, меморіальний касовий ордер, розписка тощо. Жодний з таких доказів позивачем суду надано не було.

Згідно з п. 1-1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про

споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а

споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Отже, обов`язок повернення кредиту та сплати процентів пов`язується з обставинами укладення кредитного договору, надання такого кредиту та є наслідком отримання позичальником коштів та користування ними. Відповідно, ці обставини мають бути доведеними (або визнаними іншою стороною, що звільняє від обов`язку доведення).

У Постанові ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц міститься такий

висновок щодо тягаря доказування: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежними. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс» (п. 81).

Отже, стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Крім того, зазначено, що строк кредиту: 30 днів, тобто до 30.10.2020 р., а нарахування процентів здійснювалось позивачем після 30.10.2020р., тобто після того моменту, коли Позивач втратив право на таке нарахування та не звернув увагу на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, від 27 липня 2021 року у справі № 910/18943/20.

В судове засідання представник позивача не з`явився, у відповіді на відзив від 26.03.2025 просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, заяві про повернення без розгляду заяви ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правову допомогу у розмірі 10500,00 грн. та поясненнях від 10.04.2025.

Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України).

30.09.2020 між ТОВ «Займер» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №155355 з Додатком № 1 до цього Договору.

Вказаний договір укладено шляхом надсилання вказаним товариством відповідачу на її мобільний телефон та використання останньою одноразового ідентифікатора KL4621, що підтверджується копіями вказаного договору, Додатку до нього та довідкою про ідентифікацію ТОВ «Займер».

За умовами вказаного договору кредиту товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 4000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 29.10.2020 року. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 730% річних від суми кредиту в розрахунку 2% на добу, тип процентної ставки фіксована.

Кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом.

Датою укладення цього договору вважається дата перерахування грошових коштів на банківський рахунок клієнта (п.1.1-1.5 договору).

Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ч 2. ст. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцептуючи пропозицію ТОВ «Займер» відповідач ОСОБА_1 електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором KL4621 у договорі № 155355 приєдналася до Правил надання коштів у позику, визнає та погоджується на запропоновані позивачем умови користування та порядок надання товариством грошових коштів.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону «Про електронну комерцію» (надалі Закону) електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до ст. 12 Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Вищевказаний кредитний договір № 155355 від 30.09.2020 підписаний відповідачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора, а тому, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх, тобто, належними та допустимими доказами підтверджено укладання між ТОВ «Займер» та ОСОБА_1 зазначеного кредитного договору.

Зазначене відповідає висновкам, що викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20 (провадження № 61-2902св21).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ТОВ «ФК» КЕШ ТУ ГОУ» також зазначає, що ТОВ «Займер» свої зобов`язання за кредитним договором № 155355 від 30.09.2020 виконало, а відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала, допустивши прострочення сплати визначених кредитним договором платежів на суму 20800,00 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 4000,00 грн. та 16800,00 грн. заборгованість по відсотках.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач отримав кредитні кошти, в подальшому порушив обов`язок із їх повернення, тобто не виконував, або неналежним чином виконував умови кредитного договору № 155355 від 30.09.2020.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України "Про платіжні послуги", Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.

Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

У силу положень ч.2 ст.41, ст.49 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що ініціювання платіжної операції здійснюється шляхом: 1) надання ініціатором платіжної інструкції надавачу платіжних послуг, в якому відкрито його рахунок; 2) надання надавачем платіжних послуг з ініціювання платіжної операції платіжної інструкції платника надавачу платіжних послуг з обслуговування рахунку платника на підставі наданої платником цьому надавачу платіжних послуг з ініціювання платіжної операції згоди на ініціювання такої платіжної операції; 3)надання платником платіжної інструкції та готівкових коштів для виконання платіжної операції, у тому числі за допомогою платіжного пристрою; 4) використання користувачем платіжного інструменту для виконання платіжної операції; 5)надання платником, що є власником електронних грошей, платіжної інструкції, у тому числі шляхом використання платіжного інструменту, емітенту електронних грошей щодо виконання платіжної операції з використанням електронних грошей; 6) надання користувачем платіжної інструкції відповідному учаснику платіжної системи, у тому числі шляхом використання певного платіжного інструменту, в порядку, визначеному правилами цієї платіжної системи. Платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі. Платіжна операція з використанням електронних грошей вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на електронний гаманець отримувача.

Позивачем у підтвердження заявлених вимог про стягнення заборгованості за позикою не долучено документу, передбаченого ст.ст.41, 49 Закону України «Про платіжні послуги», ст.13 Закону України «Про електронну комерцію», які підтверджують зарахування коштів на рахунок відповідача, а також те, що такий переказ є завершеним.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження виконання обов`язку кредитора щодо переказу кредитних коштів відповідачу, позивачем надано довідку ТОВ «Платежі Онлайн» №755/01 від 10.01.2025, згідно якої 30.09.2020 о 10:10:06 успішно перераховано грошові кошти у сумі 4000,00 грн. через платіжний сервіс Platon на картку OSCHAD BANK № НОМЕР_1 , номер транзакції: 30144-98036-57857, номер замовлення: А302145В161719CLY155355Т1013226, код авторизації: 504714, з зазначенням видача кредиту № 155355

Однак, суд вважає, що вказані докази є неналежними та недопустимими, які підтверджують здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів.

З огляду на вказане, матеріали справи не містять належних доказів, підтверджуючих виконання первісним кредитором ТОВ «Займер» умов договору № 155355 від 30.09.2020 щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок позичальника, шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу, оскільки належність вказаної банківської картки OSCHAD BANK № НОМЕР_1 саме відповідачу не підтверджена її видавником, даних доказів позивачем до матеріалів справи не надано, відповідних клопотань про витребування доказів представником позивача не заявлялося.

Відтак, з огляду на докази, наявні в матеріалах справи, суд позбавлений можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу, оскільки повної інформації щодо номеру банківської картки або ж номеру банківського рахунку відповідача матеріали справи не містять.

Схожі за змістом обставини встановлені Київським апеляційним судом в постановах від 16.02.2024 у справі № 370/1949/23 , від 20.06.2024 р. у справі № 755/11288/23, від 19,06.2024 у справі № 757/25558/23, Харківським апеляційним судом від 26.08.2024 у справі № 639/1706/24.

Не надано також позивачем до позовної заяви і доказів існування будь яких правовідносин між ТОВ «Займер» та ТОВ «Платежі Онлайн», яке здійснило переказ коштів на рахунок відповідача від імені первісного кредитору.

Досліджуючи наданий розрахунок заборгованості за Договором №155355 від 30.09.2020 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 17.02.2022, складений ТОВ «Займер», суд вважає його неналежним та недопустимим доказом наявності заборгованості та її розміру, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, підтвердження отримання останнім кредитних коштів відповідно до укладеного договору позивачем не надано. Розрахунок є виключно внутрішнім документом банку, підготовленим його працівниками, та відображає односторонню арифметичну калькуляцію позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача.

Указане узгоджується з постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» зазначає, що 28.10.2021 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №01-28/10/2021 відповідно до умов якого ТОВ «Займер» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в

реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 28.10.2021 року до договору факторингу №01-28/10/2022, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до

ОСОБА_1 у сумі 20800,00 грн.

Водночас, суд не погоджується з тим, що до ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» перейшло право вимоги до відповідача за Договором як правонаступника прав та обов`язків ТОВ «Займер» на підставі договору факторингу №01-28/10/2021 від 28.10.2021 року та витягу з реєстру боржників до договору факторингу №01-17/02/2022 від 17 лютого 2022 року.

Згідно зі ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

У постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012 викладено висновки, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

В постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховним Судом зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012 тощо).

На підтвердження факту переходу права вимоги до відповідача за Договором уповноваженим представником позивача надано до суду копію договору факторингу №01-28/10/2021 від 28 жовтня 2021 року та витяг з Реєстру боржників за іншим договором факторингу№01-17/02/2022 від 17лютого 2022 року, а тому цей витяг з Реєстру боржників не може вважатися належним доказом по справі.

Відповідно до п. 1.2 договору факторингу від 28.10.2021 року №01-28/10/2021, внаслідок передачі (відступлення) права вимоги за цим договором, Фактор (ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ») заміняє Клієнта (ТОВ «Займер») у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості, та набуває прав грошових вимог Клієнта за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за кредитними договорами.

Під «реєстром боржників» відповідно до пункту 2 договору факторингу від 28.10.2021 року №01-28/10/2021, розуміється погоджена сторонами форма Реєстру боржників з переліком їх особистих даних і розмірів грошових зобов`язань кожного з боржників із зазначенням суми заборгованості, а також інші дані про боржника у разі їх наявності у клієнта, разом з додатком у електронному вигляді бази даних. Форма Реєстру боржників наведена в додатку №1 до цього договору, форма електронного Реєстру боржників в додатку №1.1. до цього договору.

Поряд з цим, позивач не надав суду додаток №1 та додаток №1.1 до вищезазначеного договору факторингу, у зв`язку чим, встановити, яка саме форма Реєстру боржників була погоджена ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» не виявляється можливим.

Крім того, відповідно до підпункту 8.2.2 пункту 8.1 договору факторингу від 28.10.2021 року №01-28/10/2021 за фактом передачі Реєстру боржників сторони підписують Акт приймання-передачі Реєстру боржників (додаток №2). Відповідної копії Акту приймання-передачі Реєстру боржників позивач також до суду не надав.

Таким чином, матеріали справи не містять належних, достатніх, достовірних доказів у розумінні ст.ст. 76-80 Цивільного процесуального кодексу України, які б надавали суду об`єктивну можливість встановити, що на підставі договору факторингу від 28.10.2021 року №01-28/10/2021 до позивача перейшло право вимоги до відповідача за Договором, а тому у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку недоведеністю.

Щодо клопотання представника відповідача про повернення без розгляду заяви ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правову допомогу у розмірі 10500,00 грн., з підстав не додержання позивачем вимог ч. 1 ст. 183 ЦПК України та застосування строків давності у цій справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 183 ЦПК України, будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Згідно ч. 4 ст. 184 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Частинами 3-5ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення» № 14 від 18.12.2009, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на те, що позивачем не доведено обставин, з якими пов`язується можливість задоволення позову, підстави для застосування положень ч. 4ст. 267 ЦК України та ч. 4 ст. 184 ЦПК України - відсутні.

Щодо вимоги представника позивача про стягнення з відповідача судових витрат у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).

Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката,несуть сторони,крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами .

Частиною першою та другою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Такий чином, судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2422,40 грн., а також витрати на правничу допомогу в сумі 10500,00 грн. слід покласти на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 263-265, 279, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Повний текст рішення складено 13.05.2025.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Н.В. Марченко