Справа № 507/2751/25
Провадження № 2-з/507/8/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" грудня 2025 р. селище Любашівка

Любашівський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Дюдюна О.В.,

за участю секретаря судового засідання Сироти Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Любашівка Подільського району Одеської області заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Остапишеної Людмили Сергіївни, про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, стягнення компенсації та заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

30 грудня 2025 року на адресу Любашівського районного суду Одеської області надійшли матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 грудня 2025 року матеріали вказаної цивільної справи передано для розгляду судді Дюдюну О.В.

Одночасно з матеріалами цивільної справи до суду надійшла заява про забезпечення позову, у якій представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Остапишена Л.С., просить суд постановити ухвалу про забезпечення позову. На її обгрунтування вказує, що вона в інтересах позивачки ОСОБА_1 ,звернулася до Любашівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 , про поділ спільного сумісного майна подружжя, стягнення грошової компенсації та заборгованості. Позов мотивовано тим, що 06.03.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Любашівського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 11.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 25.09.2025 року у цивільній справі № 507/1704/25, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

У 2019 році, протягом перебування подружжя у шлюбі було придбано легковий автомобіль Toyota RAV4, 2003 р. в., чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 (далі - автомобіль). Оскільки майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, то воно належить їм обом, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, тому вона має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею частки автомобіля, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Після розлучення позивач не може дійти згоди з відповідачем щодо розподілу спільного майна, оскільки ОСОБА_2 , не реагує на усні пропозиції поділити спільне сумісне майно, що змушує її звернутися до суду. Коли автомобіль було придбано подружжям у 2019 році, його було оформлено на чоловіка- ОСОБА_2 . Проте у 2022 році відповідача було притягнено до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, із застосуванням адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом строком на один рік та штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 17000 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією № 0.0..1 від 05.07.2022 року. Після вказаного інциденту ОСОБА_2 , обіцяв більше ніколи не керувати транспортним засобом у нетверезому вигляді, і взагалі відмовлявся від керування надалі. Саме у 2024 році автомобіль було переоформлено на заявницю ОСОБА_1 . Оскільки позивач і відповідач на той момент продовжували перебувати у шлюбі, автомобіль був, є і продовжує бути спільною сумісною власністю подружжя.

Після фактичного припинення шлюбних відносин у серпні 2025 року, ще до офіційного розірвання шлюбу відповідач став жити окремо і забрав собі автомобіль. Відповідач свідомо допускає багаточисленні прояви недобросовісної поведінки, яка проявляється насамперед у порушенні правил дорожнього руху. Особливо гостро це питання постає, коли відповідач допускає перевищення швидкості, що фіксується в автоматичному режимі (камерами контролю швидкості), внаслідок чого формуються відповідні постанови про адміністративні правопорушення, у яких адміністративні стягнення накладаються на власника транспортного засобу. У спірних правовідносинах власником автомобіля являється заявник ОСОБА_1 , якій приходять повідомлення з численними штрафами та вимоги про їхню сплату. Вона неодноразово в усному порядку повідомляла відповідачеві про факт порушення ним правил дорожнього руху і його обов`язок сплатити відповідні штрафи. Проте ОСОБА_2 , відповідає у грубій формі, використовуючи вказані штрафи як елемент незрозумілої помсти ОСОБА_1 . При цьому на фотографіях, які прикріплюються до відповідних постанов про перевищення швидкості у додатку «Дія», чітко видно, що за кермом перебуває чоловік, а не жінка. ОСОБА_1 , не користувалася і не користується автомобілем взагалі - з моменту фактичного припинення шлюбних відносин - з середини літа 2025 року.

Така поведінка ОСОБА_2 , змусила її звернутися до суду із відповідним позовом та вимагати поділу спільного сумісного майна подружжя шляхом стягнення з відповідача вартості 1/2 частки автомобіля, що належить до спільного сумісного майна подружжя.

Просила суд вжити заходів забезпечення позову шляхом:

- накладення арешту на легковий автомобіль Toyota RAV4, 2003 р. в., чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що зареєстрований за ОСОБА_1 ,на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .;

- заборони ОСОБА_2 , будь - яким чином користуватися легковим автомобілем Toyota RAV4, 2003 р. в., чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що зареєстрований за ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 ;

- зобов`язання ОСОБА_2 , передати легковий автомобіль Toyota RАV4, 2003 р.в., чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_4 , що зареєстрований за ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , на зберігання власнику - ОСОБА_1 - до вирішення по суті цивільної справи про розподіл спільного сумісного майна подружжя.

У відповідності до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, в судове засідання сторони не викликались.

Розглянувши матеріали заяви про забезпечення позову, суд вважає, що така заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову або після відкриття провадження у справі.

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (частина перша статті 153 ЦПК України).

Згідно ч. 6 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову або про відмову в забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається у письмовій формі, підписується заявником і повинна містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Нормою ч. 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, тобто повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову заявник зазначає, що не забезпечивши позовну заяву у вибраний нею спосіб, а саме шляхом накладення арешту на легковий автомобіль, а також у вигляді заборони відповідачу користуватися вказаним автомобілем може ускладнити виконання рішення суду. Відповідач може вдатися до відчуження автомобіля із застосуванням обману чи шляхом іншого способу введення в оману третіх осіб.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Вирішуючи питання щодо забезпечення позову суд виходить із наявності спірних обставин, з якими пов`язується застосування відповідних заходів забезпечення позову та зв`язку між конкретними заходами забезпечення позову і предметом позову, відповідністю та співмірністю вжитих заходів забезпечення позову предмету позову.

Забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена та факт порушення законних прав позивача не встановлений.

Разом з тим, доданими до заяви про забезпечення позову доказами не доведено, що права позивача можуть бути порушені у разі невжиття заходів забезпечення позову та невжиття таких заходів чи може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не надано доказів реального наміру відповідача відчужити автомобіль та бажання навмисно ухилитися від виконання рішення суду, у разі задоволення позову.

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника, суд дійшов висновку, що подана заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих мотивів та посилань на докази, на підставі яких суд міг би дійти висновку щодо доцільності та необхідності термінового забезпечення позову саме у обраний власником спірного майна-автомобіля Toyota RAV4, 2003 р. в., чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_4 , ОСОБА_1 , спосіб.

Суд вважає, що подана заява про забезпечення позову є передчасною, а тому в задоволенні такої заяви слід відмовити.

Відмова в задоволенні заяви про забезпечення позову не позбавляє позивача, в подальшому звернутися з такою заявою до суду.

Керуючись ст.ст. 149-154, 259 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Остапишеної Людмили Сергіївни про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду в 15-денний строк з дня складання ухвали.

Суддя: О.В. Дюдюн