ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/4235/24 Головуючий суддя І інстанції Балабай С. С.
Провадження № 22-ц/818/3107/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про позбавлення батьківських прав
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 березня 2025 року у справі № 642/4235/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Темнюкова М.І. звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовна заява мотивована тим, що під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 . Однак в подальшому відносини між сторонами розірвано, з 2015 року ОСОБА_3 виховували дідусь з бабусею ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ), а з 2019 року ОСОБА_1 самостійно виховує сина.

Вказує, що з 2015 року дитина постійно проживає у сім`ї позивача, знаходиться на їх утриманні. ОСОБА_2 з 2015 року проживає в м. Києві, з цього часу не бере участь у вихованні та догляді за дитиною, фактично відсутня у житті дитини, батьківські обов`язки, передбачені ст. 150 СК не виконує. Після початку військових дій на території України вона не спілкується ані з позивачем, ані з сином, взагалі зникла з життя дитини. Неповнолітній син ОСОБА_3 залишився повністю під опікою лише одного батька. Зауважує, що відповідачка процесом навчання дитини та станом його здоров`я не цікавиться.

На підставі вищевикладеного, оскільки відповідач безвідповідально ставиться та нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо виховання сина, жодних спроб на відновлення відносин з сином не робила, свідомо не бажає виконувати батьківські обов`язки, тому на думку представника позивача є всі підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покладено на Службу у справах дітей (Орган опіки та піклування виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області) контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що не погоджується з оскаржуваним рішенням, вважає його незаконним та необґрунтованим; прийнятим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; прийнятим при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; висновки, викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи; оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального права.

Вказав, що суддя першої інстанції Ленінського районного суду м. Харків не було враховано надання права вільно висловлювати свої погляди дитині ОСОБА_3 , тим самим були порушені його права на вільне вираження поглядів з усіх питань, що стосуються як виховних, так і фінансових питань. Суддя першої інстанції Ленінського районного суду не врахував послання ст.27, п.2, що батьки несуть відповідальність за умови життя для розвитку дитини. Але якщо мати нотаріально відмовилася від батьківських прав і не хоче брати участь у житті дитини, то жодне рішення судді про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з дитиною, брати участь у вихованні, розвитку та опіки за дитиною безглуздо.

Вважає, що цілеспрямовано неправильно інтерпретував статтю 27, п.3 Конвенції і не дав можливості йому як батькові в отриманні необхідних від держави заходів щодо надання допомоги батькам на підставі прийнятого рішення про відмову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . Таким чином, суддя позбавив права на отримання матеріальної допомоги за однією з державних програм, а значить погіршив матеріальне, фізичне і духовне становище дитини, чим порушив ст. 3 Конституції України: Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Уряд відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Вважає, що суд порушив права мого сина ОСОБА_3 згідно з Конвенцією про права дитини. Відповідно до статті 9 Конституції України: чинні міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стверджує, що суд проігнорував висновок органів опіки Департаменту служб у справах дітей про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , незважаючи на те, що Департамент має повноваження щодо поліпшення становища дітей, які йому делегувала Верховна Рада України, Кабінет Міністрів, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, уповноважені вирішувати питання щодо захисту інтересів дитини. Таким чином була порушена ст.2 Загальної декларації ООН з прав людини: Кожна людина повинна володіти всіма правами і всіма свободами, проголошеними цією Декларацією, без будь-якої різниці, як щодо раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, стану чи іншого становища.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про судове засідання, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України вивчив матеріали справи та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позбавлення відповідачки батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які доводами скарги не спростовані.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 є матір`ю, а ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зі змісту позовної заяви вбачається, що сторони проживали разом без реєстрації шлюбу, відповідачка з 2015 року залишила дитину - ОСОБА_3 , виїхала з міста Харкова, дитина проживала з 2015 року по 2019 рік разом з дідом та бабою ( ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ), які займалися її вихованням, а з 2019 року проживає з батьком, який самостійно її виховує та утримує, ці обставини не заперечувалися сторонами, тобто є такими, що визнано сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як вбачається з характеристики від 31.05.2024 №01-17/141, виданої Комунальним закладом «Харківський ліцей №87 Харківської міської ради» ОСОБА_6 навчається в ліцеї з першого класу, батько, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу вихованню дитини, приймає активну участь житті класу та школи, постійно цікавиться успіхами дитини, забезпечує все необхідне для повноцінного розвитку і навчання хлопчика. Мати, ОСОБА_2 за період навчання ОСОБА_7 в школі успіхами дитини не цікавилась та школу не відвідувала.

Згідно з повідомленням адміністрації КНП «Міська дитяча клінічна лікарня №19» Харківської міської ради дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває під наглядом фахівців зазначеного закладу охорони здоров`я. За медичною допомогою з приводу захворювань та профоглядів звертається батько ОСОБА_1 , рекомендації щодо лікування та спостереження дитини виконує вчасно. Мати, ОСОБА_2 з дитиною до медичного закладу не зверталася.

У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 показали що дитина з 2015 року ОСОБА_3 з 2015 року проживала разом зі своїми дідом та бабою, а з 2019 року проживає разом з батьком ОСОБА_1 , з цього часу вони жодного разу не бачили відповідачку, вихованням і утриманням дитини з 2019 року займається виключно позивач.

Допитаний в судовому засіданні неповнолітній свідок ОСОБА_3 показав, що проживає разом з батьком, мати проживає в Києві, коли бачив її останнього разу не пам`ятає, у нього є номер мобільного телефона матері, він з нею регулярно спілкується по телефону, на останній його день народження в цьому році мати передавала йому гроші на подарунок. Вважає за доцільне позбавити матір батьківських прав, так як вона з ними не проживає, його виховує та утримує виключно батько.

Відповідачка ОСОБА_2 склала заяву, яка засвідчена 13.08.2024 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шинкарук А.І., у якій підтвердила, що її син ОСОБА_3 , 13.01.2011. Даною заявою визнала позов про позбавлення її батьківських прав, розгляд справи просила проводити без її участі (а.с. 58).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН Про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції ООН Про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі відсутні належні, допустимі та достатні докази про те, що орган опіки та піклування знав про таку ситуацію в сім`ї, з`ясував причини такої ситуації та вживав необхідні заходи для забезпечення можливості дитини мати материнську опіку. Тому суд першої інстанції правильно не взяв до уваги висновки органу опіки та піклування, які не мають під собою належного обґрунтування та даних про тривалий контроль за належною поведінкою матері по її відношенні до дитини, що не надає впевненості суду в тому, що ці висновки відповідають найкращим інтересам дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від18грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, пункти 57, 58).

Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від29липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною.

З огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли батьки свідомо та умисно не здійснюють батьківських прав та ухиляються від їх виконання.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Позбавлення батьківських прав позбавляє батька/матір спільного родинного життя з дитиною та не відповідає меті їх возз`єднання.

Реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить засадову складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, заява N 39948/06, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (пункт 49).

У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, провадження № 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21).

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батьків спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів зауважує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 травня 2024 року у справі № 212/95/23 (провадження № 61-2017св24), від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23 (провадження № 61-16570св23), від 15 січня 2025 року у справі № 384/170/23 (провадження № 61-10829св24).

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, наданих матері щодо дитини для її виховання, захисту її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, - є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до сина тощо.

Щодо поданої заяви ОСОБА_2 про згоду на позбавлення її батьківських прав, то судом першої інстанції вірно зазначено, що згідно ч. 3 ст. 155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та за відсутності дійсних мотивів для такої відмови не може братися до уваги судом, що відповідає правовим висновкам, які були висловлені у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі №670/15704/22,.

У постанові Верховного суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) зазначено, про те, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Оскільки необґрунтоване визнання відповідачем позову порушує права та інтереси малолітньої дитини, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв її до уваги з підстав, передбачених ч. 4 ст. 206 ЦПК України.

Тому безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи містять достатні докази на підтвердження того, що відповідач визначила свою позицію та не бажає надалі виконувати батьківські обов`язки відносно свого сина.

Судом не було встановлено, що мати не відповідала вимогам, необхідним для виховання дитини, або що вона коли-небудь заподіювала шкоду своїй дитині, або що вона становила загрозу для здоров`я та розвитку сина, або що спілкування із матір`ю могло порушити відповідні права дитини.

Таким чином, позбавлення матері всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності; хоча період, протягом якого мати не підтримувала контакту з сином, тривав достатньо довго, особливо для дитини його віку, цей фактор сам по собі не може виключати можливість відновлення зв`язків між дитиною його матір`ю. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини між батьком і дитиною визначалися з урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу; діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь, право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів.

Вказане кореспондується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24).

Щодо тверджень апеляційної скарги про те, що у судовому засіданні була допитана дитина, яка просила позбавити матір батьківських прав, судова колегія зазначає наступне.

Апеляційний суд виходить з того, що неповнолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій, а також враховує всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів і яким вона в силу свого віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Сама по собі озвучена позиція дитини (позивача у справі) не є єдиною підставою, яка повинна враховуватися при вирішенні питання про позбавлення батька батьківських прав відносно неї з огляду на те, що намір дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, необхідно ґрунтовно досліджувати та оцінювати всі обставини справи, надавати належну правову оцінку доказам - кожному конкретно взятому та у сукупності, що судом першої інстанції було вірно встановлено і досліджено.

Колегія суддів відхиляє аргументи скарги про те, що суд цілеспрямовано неправильно інтерпретував статтю 27, п.3 Конвенції і не дав можливості йому як батькові в отриманні необхідних від держави заходів щодо надання допомоги батькам на підставі прийнятого рішення про відмову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки позивачем не доведено відсутність можливості отримання грошових коштів на утримання дитини від її матері.

Врахувавши інтереси дитини, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, колегія суддів не знаходить правових підстав для скасування рішення та позбавлення батьківських прав відповідачки щодо своєї дитини.

Суд першої інстанції чітко вказав підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність рішення.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, визначних уст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 березня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.