ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 685/469/25

Провадження № 22-ц/820/2479/25

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

розглянув в порядку ч 1 ст 369 ЦПК України цивільну справу № 685/469/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 яка подана його представником адвокатом Обласовим Сергієм Анатолійовичем на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 29 вересня 2025 року у складі судді Турчин-Кукаріної І.В., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року ТзОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованость за кредитним договором № 3270150 від 01.03.2021 року у розмірі 40 986,72 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 01.03.2021 року між ТзОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 3270150, шляхом подання відповідачем відповідної заяви на отримання кредиту у власному кабінеті на офіційному вебсайті товариства, який було підписано позичальником з використанням електронного цифрового підпису, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача.

Відповідно до умов зазначеного договору кредитодавець надав позичальникові кредит у розмірі 15 000 грн, а отримавши кредитні кошти, відповідач не виконав належним чином кредитні зобов`язання.

На підставі договору факторингу № 07Т від 13.09.2021 року ТзОВ «МІЛОАН» відступило право вимоги за кредитним договором на користь ТзОВ «Діджи Фінанс», а ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги до відповідача.

Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу № 07Т від 13.09.2021 року, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором № 3270150 від 01.03.2021 року, при цьому розмір заборгованості становить 40 986,72 грн з яких: 8609 грн заборгованість за тілом кредиту, 29 827,72 грн заборгованість за процентами, 2550 грн - за комісією.

Згідно з досудовою вимогою за вих. № -АВ від 27.09.2023 року ТзОВ «Діджи Фінанс» повідомило ОСОБА_1 про відступлення права вимоги відповідно до договору факторингу № 07Т від 13.09.2021 та вимагало погасити заборгованість за кредитним договором № 3270150 від 01.03.2021 в сумі 40 986,72 грн в термін до 15.11.2023 року, однак відповідач в добровільному порядку кошти не повернув, тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 29 вересня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за договором про споживчий кредит № 3270150 від 01.03.2021 у розмірі 40 986,72 грн, з яких: 8609 грн становить заборгованість за основною сумою боргу (за тілом кредиту), 29 827, 72 грн становить заборгованість за нарахованими процентами, 2550 грн заборгованість за комісією, судовий збір у розмірі 2422, 40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Обласов С.А. подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник апелянта, зазначає, що матеріали справи містять копію Договору про споживчий кредит № 3270150 від 01.03.2021 року, де позивачем зазначено, що його підписання здійснено клієнтом за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, проте, позивачем не долучено до матеріалів справи будь-яких доказів, які прямо чи опосередковано свідчать, що електронний підпис (або ідентифікатор) належить саме відповідачу. До позовної заяви не додано доказів: що особа була належним чином ідентифікована під час реєстрації в системі фінансової установи (наприклад, через BankID, не надано фото ідентифікаційних документів, введення персональних даних, що відповідають паспорту), не надано доказів того, що одноразовий ідентифікатор був надісланий саме на фінансовий номер телефону, який належить особі, не надано підтвердження того, що особа самостійно ввела свої персональні дані, які співпадають з її ідентифікаційними даними. Крім того, позивачем, на підтвердження позовних вимог, не надано до суду технічних доказів, а саме: Лог-файли (журнали дій): Детальні записи дій користувача в системі, що включають: IP-адресу, з якої здійснювався доступ до системи, дату та час усіх операцій, включаючи запит на одноразовий ідентифікатор, його отримання та введення, Інформацію про пристрій (тип браузера, операційна система), з якого здійснювався доступ, докази відправки та отримання SMS-повідомлення, підтвердження від оператора мобільного зв`язку про відправку одноразового ідентифікатора на конкретний номер телефону та його доставку, а також не надано підтвердження того, що вказаний номер телефону належить саме відповідачу.

Також представник апелянта вважає, що відсутні будь-які докази, які підтверджують перерахування коштів відповідачу від ТзОВ «Мілоан» за кредитним договором № 3270150 від 01.03.2021 року, відтак позовні вимоги є недоведеними. Позивачем не надано виписку з банківського рахунку, з якої було б видно зарахування коштів на виконання умов договору. Платіжне доручення № 40625024 від 01.03.2021 року не є первинним документом, відповідно не може бути належним доказом надання кредитних коштів коштів саме ОСОБА_1 , з огляду на відсутність інформації про рух коштів на особовому рахунку позичальника. Представник апелянта посилається, що розрахунок заборгованості за договором, копію якого додано до позовної заяви є внутрішнім документом фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.

Крім того, вказує, що згідно відомостей про щоденні нарахування та погашення, нарахування процентів за кредитним договором здійснювалося з 01.06.2021 року по 08.09.2021 року, а відповідно до п. 1.3 Договору, кредит надавався строком на 30 днів, тобто до 31.03.2021 року, при цьому визначено що проценти за користування кредитом становлять 7 650.00 грн., які нараховуються за ставкою 1.70 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, однак відповідачу 23.05.2021 року, з 14.06.2021 року по 11.08.2021 року були нараховані проценти відповідно до п. 1.6 Договору позики у розмірі 430,45 грн. в день, поза межами строку дії договору. В загальному як вбачається із відомостей про щоденні нарахування та погашення, за договором про споживчий кредит № 3270150 від 01.03.2021 року відповідачем було сплачено 30 257 грн, з яких: 6391 грн., - сплата тіла кредиту, 17 475 грн., - сплата процентів по кредиту; 6391 грн., - сплата комісії. При цьому, загальна сума нарахованих процентів в межах строку дії договору за користуванням кредиту склала 7 650 гривень. Таким чином, продовження строку дії позики можливе лише у випадку укладення додаткової угоди до договору, а нарахування процентів за користування позикою можливе лише в період дії такої додаткової угоди та у відповідності до графіку нарахувань, що визначається у цій додатковій угоді. Доказів того факту, що договір позики після 10 липня 2021 року було пролонговано шляхом укладання додаткової угоди та строк користування позикою (кредитом) збільшено, матеріали справи не містять, а не сплата та/або несвоєчасна сплата позичальником кредитних платежів не може слугувати належною підставою для продовження строку користування кредитом без волевиявлення сторін, а тому нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору є незаконним.

Крім того, ТзОВ «Мілоан» не мало права нараховувати у період дії в Україні воєнного стану позичальнику, який мав прострочення виконання грошового зобов`язання за договором, 2 550 грн. комісії, так й інфляційних втрат, оскільки за законом відповідач звільнений від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України.

ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» подало відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Посилається, що 01.03.2021 ОСОБА_1 подав заявку на отримання кредиту № 3270150, підписання договору здійснювалось електронним підписом позичальника ОСОБА_1 , відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надіслано на номер мобільного телефону, вказаний позичальником при укладенні договору про споживчий кредит № 3270150, таким чином, кредитний договір укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, створеному в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступному через сайт товариства або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

Щодо зазначення одноразового ідентифікатора на договорі, файл із зашифрованим підписом було завантажено разом із позовом через особистий кабінет підсистеми «Електронний суд», проте, ані при відкритті/завантаженні в особистому кабінеті підсистеми «Електронний суд» у форматі для перегляду, ані при друкуванні файлу він не відображається з питань збереження конфіденційності інформації. Разом з тим, звертаємо увагу суду, що PDF файл договору, який міститься у матеріалах справи у додатках до позову, завантаживши, не для перегляду у особистому кабінеті підсистеми «Електронний суд», а скачавши даний файл та відкривши через програмне забезпечення, призначене для читання PDF файлів, суд має змогу переконатись у наявності підпису та побачити одноразовий ідентифікатор як зображено на скріншоті. Отже, з врахуванням алгоритм дій щодо порядку укладення правочину в електронній формі, договір про споживчий кредит № 3270150 від 01.03.2021 року з додатками до нього був дійсно підписаний з ТзОВ «МІЛОАН» саме відповідачем одноразовим ідентифікатором, а отже матеріали справи містять належні докази укладення даного правочину в електронній формі між відповідачем та ТОВ «МІЛОАН».

Відповідно до норм чинного законодавства ТОВ «МІЛОАН» на підставі платіжного доручення № 40625024 від 01.03.2021 року відповідачу були перераховані кредитні кошти на Картковий рахунок № НОМЕР_1 в сумі 15 000 грн. Разом з цим, інформація про проведення успішних транзакцій зберігається безпосередньо у кредитора, у зв`язку з чим, ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів, в тому числі які підтверджують факт перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача, оскільки такі документи є банківською таємницею, а відповідно до п. 35 «Положення про проведення касових операцій у національній валюті в Україні», формуються, складаються та зберігаються в установі банку який видавав кредит, відповідно до чинного законодавства України відповідальною особою банку.

Відповідно до п. 1.5.1. Договору комісія за надання кредиту: 2550 грн, яка нараховується за ставкою 17 % відсотків від суми кредиту одноразово, чинним законодавством України кредитодавцю надано право отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке право прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування».

Крім того, при укладенні кредитного договору, передбачено умови пролонгації договору, якщо позичальник всупереч умовам цього Договору продовжує користуватись кредитом після спливу терміну (дати) повернення кредиту, проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п. 1.6 Договору в період прострочення Позичальника нараховуються за вибором Позикодавця в якості процентів за користування кредитом або в якості процентів передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України. Отже, на відміну від продовження (пролонгації) строку кредитування на пільгових умовах, продовження строку кредитування на стандартних (базових) умовах з процентною ставкою 5,00% не передбачало вчинення від позичальника певних дій, окрім як самого факту продовження користування кредитними коштами. Разом з тим, згідно відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 3270150 від 01.03.2021 вбачається, що відповідачем неодноразово вчинялися дії по сплаті комісії за пролонгацію за кредитним договором.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 01.03.2021 року між ТзОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 3270150, за умовами якого сума кредиту 15 000 грн., строк кредитування тривалістю 30 днів з 01.03.2021 року, дата повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 31.03.2021 року.

Комісія за надання кредиту нараховується за ставкою 17 % від суми кредиту одноразово і становить 2550 грн (п. 1.5.1 договору).

Пунктом 1.5.2 Договору, проценти за користування кредитом: 7650 грн нараховуються за ставкою 1,70% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п. 1.5.2. договору); стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.6. договору); кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (п. 2.1. договору).

Вказаний договір підписано ОСОБА_1 з використанням електронного цифрового підпису, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора S93059, надісланого на номер мобільного телефону ОСОБА_1 НОМЕР_2 .

13.09.2021 року між ТзОВ «МІЛОАН» та ТзОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 07Т, відповідно до умов якого ТОВ «Діджи Фінанс», діючи як фактор, з однієї сторони та ТОВ «МІЛОАН», як клієнт, з іншої сторони, уклали договір факторингу, відповідно до пункту 2.1. якого згідно умов цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені в реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та сплатити клієнту суму фінансування за таке відступлення на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу № 07Т від 13.09.2021 року, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором № 3270150 від 01.03.2021 року в сумі 40 986,72 грн з яких: 8609,00 грн становить заборгованість за тілом кредиту, 29 827,72 грн становить заборгованість за процентами, 2550,00 грн становить заборгованість за комісією.

За приписами частин 1, 2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

В силу частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень частини 1 статті 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до частин 1, 3, 4, 7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» (надалі Закону) пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статею12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного договору про надання споживчого кредиту між відповідачем та первинним кредитором ТзОВ «Мілоан», який підписано ОСОБА_1 з використанням електронного цифрового підпису, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора S93059, надісланого на номер мобільного телефону ОСОБА_1 НОМЕР_2 , що підтверджується інформацією з електронного файлу (LogFile застосування коду) щодо підтвердження підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором електронного повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір у формі електронного правочину № 3270150 від 01.03.2021, скриншотом з ІТС первісного кредитора ТОВ «МІЛОАН» щодо направлення СМС з одноразовим ідентифікатором S93059 для підписання договору. Крім того, позивач подав суду, отримані від ТОВ «Мілоан» фото ОСОБА_1 з паспортом та окремі фото його сторінок паспорта.

Як вбачається з платіжного доручення № 40625024 від 01.03.2021, первісним кредитором ТзОВ «МІЛОАН» 01.03.2021 перераховано грошові кошти в сумі 15 000 грн на картку № 516874*89, отримувач: ОСОБА_1 , призначення платежу: кошти згідно договору 3270150.

Вказані обставини ОСОБА_1 не спростовані, а відтак суд першої інстанції прийшов до цілком законного висновку про існування між сторонами кредитних правовідносин та отримання відповідачем кредитних коштів в розмірі 15 000 грн.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За нормами статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунком 2.3. договору передбачено пролонгацію строку кредитування.

Відповідно до п. 2.3.1. договору про споживчий кредит № 3270150 від 01.03.2021 року, визначено, що продовження вказаного в п. 1.3 договору строку кредитування може відбуватись на пільгових або стандартних (базових) умовах, наступним чином: пролонгація на пільгових умовах: позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на вебсайті товариства miloan.ua і є невід?ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою, визначеною п. 1.5.2 договору (п. 2.3.1.1 договору).

За змістом п. 2.3.1.2 договору, пролонгація на стандартних (базових) умовах: позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб, вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість дів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту).

Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п. 1.6 Договору.

Зазначені обставини свідчать про те, що умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку кредиту та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом.

Як вбачається з матеріалів справи, закінчення строку дії кредитного договору 31.03.2021 року, після цієї дати кошти не були повернуті, тому строк кредитування був пролонгований.

Згідно відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 3270150 від 01.03.2021 року вбачається, що відповідачем вчинялися дії по сплаті комісії за пролонгацію за кредитним договором, а саме: 31.03.2021 року сплачено на погашення заборгованості кошти в розмірі 1 920 грн., з яких: 450 грн. сплата тіла кредиту; 1020 грн. сплата процентів по кредиту; 450 грн. сплата комісії за пролонгацію; 03.04.2021 сплачено на погашення заборгованості кошти в розмірі 1 864 грн., з яких: 436 грн. сплата тіла кредиту; 992 грн. сплата процентів по кредиту; 436 грн. сплата комісії за пролонгацію; 06.04.2021 року сплачено на погашення заборгованості кошти в розмірі 3 339 грн., з яких: 705 грн. сплата тіла кредиту; 1929 грн. сплата процентів по кредиту; 705 грн. сплата комісії за пролонгацію; 13.04.2021 року сплачено на погашення заборгованості кошти в розмірі 3 203 грн., з яких: 670 грн. сплата тіла кредиту; 1863 грн. сплата процентів по кредиту; 670 грн. сплата комісії за пролонгацію. 19.04.2021 року сплачено на погашення заборгованості кошти в розмірі 3 022 грн., з яких: 636 грн. сплата тіла кредиту; 1750 грн. сплата процентів по кредиту; 636 грн. сплата комісії за пролонгацію. 27.04.2021 року сплачено на погашення заборгованості кошти в розмірі 5 014 грн., з яких: 1210 грн сплата тіла кредиту; 2594 грн. сплата процентів по кредиту; 1210 грн. сплата комісії за пролонгацію. 12.05.2021 року сплачено на погашення заборгованості кошти в розмірі 2 854 грн., з яких: 544 грн. сплата тіла кредиту; 1766 грн. сплата процентів по кредиту; 544 грн. сплата комісії за пролонгацію. 19.05.2021 року сплачено на погашення заборгованості кошти в розмірі 1 449 грн., з яких: 310 грн. сплата тіла кредиту; 829 грн. сплата процентів по кредиту; 310 грн. сплата комісії за пролонгацію. 23.05.2021 року сплачено на погашення заборгованості кошти в розмірі 2 698 грн., з яких: 501 грн. сплата тіла кредиту; 1696 грн. сплата процентів по кредиту; 501 грн. сплата комісії за пролонгацію. 30.05.2021 року сплачено на погашення заборгованості кошти в розмірі 2 536 грн., з яких: 476 грн. сплата тіла кредиту; 1584 грн. сплата процентів по кредиту; 476 грн. сплата комісії за пролонгацію. 05.06.2021 року сплачено на погашення заборгованості кошти в розмірі 2 358 грн., з яких: 453 грн. сплата тіла кредиту; 1452 грн. сплата процентів по кредиту; 453 грн. сплата комісії за пролонгацію.

При цьому, слід врахувати що строк дії договору дійсно закінчився 31.03.2021 року, однак відповідач кредитні кошти у встановлений строк дії договору позичальнику не повернув, а тому після 31.03.2021 року строк дії кредитного договору був пролонгований, оскільки ОСОБА_1 вніс кошти на погашення кредитної заборгованості, пролонгувавши строк дії кредитного договору з 01.04.2021 року на пільгових умовах, в подальшому після внесення чергових платежів строк дії договору неодноразово пролонгувався, як на пільгових так і на стандартних умовах.

Тобто, за відсутності доказів повернення відповідачем кредитних коштів та обумовленої суми відсотків за користування кредитом до 31.03.2021 року, відбулося продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування, що свідчить про пролонгацію строку кредитування на стандартних умовах, як передбачено п. 2.3.1.2 договору.

Поряд з цим, системний аналіз положень п.п. 1.1 - 1.4 кредитного Договору щодо порядку та строку кредитування (30 днів), п.п. 2.2-2.4 кредитного Договору щодо пролонгації (60 днів), дають підстави для висновку, що термін користування кредитними грошима розпочався 01.03.2021 року та закінчився 31.03.2021 року (30 днів) і міг бути пролонгований на строк не більше 60 днів, оскільки за вищевказаними погодженими сторонами умовами кредитного Договору не передбачено можливість його подальшої пролонгації на більший строк, тобто до 30.05.2021 року.

Таким чином, твердження апелянта, що кредитний договір припинив свою дію - 31.03.2021 року, спростовується детально встановленими обставинами справи.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як було встановлено судом, в строк до 31.03.2021 року відповідачем кредитні кошти повернуті не були, з 01.04.2021 року строк дії договору продовжено, оскільки відбулася пролонгація строку дії договору на пільгових умовах, однак при цьому в загальному строк пролонгації договору не міг перевищувати 60 днів.

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що відповідно до п.п. 1.1 - 1.4, 2.2 - 2.4 кредитного Договору про споживчий кредит № 3270150 від 01.03.2021 року термін повернення кредиту, з урахуванням пролонгації на стандартних та пільгових умовах, слід рахувати до 30.05.2021 року, оскільки пролонгація договору не може бути більше ніж на 60 днів, після закінчення загального строку кредитування, тому правові підстави для стягнення заборгованості по відсоткам з 31.05.2021 до 11.08.2021 року (включно) відповідно до п. 2.3 договору відсутні.

Отже, як встановлено судом розмір неповернутого тіла кредиту становить 8609 грн, при цьому відповідачем сплачено в межах загального строку дії кредитного договору (90 днів) сплачено 17 475 грн процентів, однак у період з 31.05.2021 року по 11.08.2021 року позичальником були нараховані відсотки в розмірі 27491,65 грн (з 31.05.2021 року 154,05х6=924,30 грн, з 06.06.2021 року 146,35х8=1170,80 грн, з 14.06.2021 року по 11.08.2021 року 430,45х59 =25396,55 грн), тобто після закінчення строку дії договору, крім того 05.06.2021 року після закінчення строку дії кредитування, позичальником сплачено 1452 грн процентів та 453 грн комісії за пролонгацію.

Відтак, колегія суддів погоджується з доводами представника апелянта, що сума нарахованих процентів не підлягає стягненню з відповідача, оскільки проценти, які просить стягнути відповідач, нараховані після 30.05.2021 року, після закінчення строку дії договору, крім того слід врахувати стягнуті з відповідача кошти 05.06.2021 року на погашення процентів та комісії, а також розмір процентів які сплатив відповідач в період строку дії кредитного договору, таким чином у відповідача відсутня заборгованість по нарахованим процентам, з врахуванням наведеного.

Також помилковими є висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості по комісії за надання кредиту у розмірі 2550 грн.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

До цих засад віднесено свободу договору (пункт 3), справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).

Відповідно до статті 18 Закону №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Свобода договору не є абсолютною (необмеженою): вона існує в рамках норм чинного законодавства, а дії сторін договору мають ґрунтуватися на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору.

Норми чинного законодавства також закріплюють презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Умовами кредитного договору можуть визначатися додаткові (акцесорні) зобов`язання сторін. При цьому правові та організаційні засади споживчого кредитування встановлюють право споживача на справедливі умови кредитного договору.

Закон України №1734-VІІІ «Про споживче кредитування» визначає право кредитодавця отримувати винагороду за супутні з наданням кредиту послуги, зокрема комісію за обслуговування кредиту, у разі якщо такі послуги дійсно були надані банком позичальнику. Водночас, банкам забороняється встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку. Також на позивача не може бути покладений обов`язок сплачувати платежі, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався.

Загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог закону щодо його дійсності, які встановлені статтею 203 ЦК України. Нікчемним є правочин, недійсність якого прямо встановлена законом.

Умови договору про надання споживчого кредиту, що передбачають здійснення платежів за дії, які не є послугою, або здійснення платежів, які заборонені законом, є нікчемними.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 зазначив, що якщо в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), та не узгоджено їх зі споживачем, то такі умови є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Із матеріалів справи слідує, що умовами договору надання грошових коштів у кредит, а саме п. 1.5.1 договору, передбачено стягнення комісії за надання кредиту, яка нараховується за ставкою 17 % від суми кредиту одноразово і становить 2550 грн.

Однак, у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, що пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, за які встановлена комісія. Відтак умова кредитного договору про сплату відповідачем на користь кредитодавця комісії є нікчемною, внаслідок чого сума нарахованої комісії у розмірі 2550 грн не може бути стягнута з відповідача на користь позивача ТОВ «ТОВ «Діджи Фінанс».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.10.2024 у справі № 582/202/22.

З огляду на те, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, зокрема, не перевірив правомірність стягнення процентів та комісії за надання кредиту, неправильно застосував норми матеріального права, оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині стягнення заборгованості по процентах та комісії з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за Договором № 3270150 від 01.03.2021 року складає 8609 грн ( тіло кредиту).

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов заявлено з ціною 40986,72 грн, після перегляду справи судом апеляційної інстанції позовні вимоги задоволено частково, а саме на 21% від заявлених вимог ( 8609х100:40986,72), тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 508,70 грн (2422,40х21%:100) судового збору за подачу позову.

Щодо вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач поніс витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн, що підтверджено договором № 42649746 про надання правової допомоги від 01.01.2025, додатковою угодою № 3270150 до договору № 42649746 про надання правової допомоги від 01.01.2025, актом № 3270150 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 28.03.2025, детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТзОВ «Діджи Фінанс» щодо стягнення кредитної заборгованості від 31.03.2025.

При цьому, враховуючи часткове задоволення позовних вимог понесенні витрати на правничу допомогу слід визначити в розмірі 1260 грн ( 6000х21%:100).

За наслідками перегляду справи в суді апеляційної інстанції, позов задоволено на 21%, тому розмір незадоволених позовних вимог становить 79%.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 3633,60 грн, а тому з ТзОВ «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 2870,54 грн (3633,60х79%:100) судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Обласовим Сергієм Анатолійовичем задовольнити частково.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 29 вересня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» процентів за користування кредитом в сумі 29 827,72 грн та 2550 грн комісії, витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитом в сумі 29 827,72 грн та 2550 грн комісії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Діджі Фінанс» ( місцезнаходження вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського буд 8 місто Киів 04112, ) 508,70 грн судового збору за подачу позову та 1260 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Діджі Фінанс» ( місцезнаходження вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського буд 8 місто Киів 04112, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) 2879,54 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2025 року.

Судді А.М. Костенко Р.С. Гринчук Т.В. Спірідонова