КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Нерсесяном Арменом Сабіровичем,на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» (далі - ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС») звернулося до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просило суд:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» заборгованість в розмірі 45730 грн., суму інфляційних нарахувань в розмірі 18372 грн. 46 коп., 3 % річних в розмірі 3361 грн. 23 коп., пеню в розмірі 18 657 грн., судовий збір в розмірі 2684 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалося на те, що 31.08.2000 між позивачем та відповідачкою було укладено договір № 17-ЛУ-А про надання послуг по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території, відповідно до умов якого, позивач зобов`язувався прийняти на обслуговування належне машиномісце № № НОМЕР_1 , що знаходиться на верхньому рівні підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , забезпечити обслуговування стоянки і прилеглої території, збереження транспортних засобів власника на стоянці, а відповідачка, у свою чергу, прийняла умови обслуговування та зобов`язувалася щомісячно оплачувати вартість послуг позивача у розмірі 370 грн. за одне паркомісце.

Позивач надсилав на адресу відповідача пропозицію та два примірника договору №01-04-21-15В/ЛУ30Б про надання послуг від 01.04.2021 з тарифом у розмірі 490 грн щомісячно (п. 4.8 Договору), а також додаткову угоду від 01.08.2021 щодо погодження розміру щомісячної плати за надання послуг по утриманню автостоянки в розмірі 780 грн. Однак, підписані примірники договору та додаткової угоди на адресу позивача не повертались, водночас заперечень щодо нових тарифів відповідачка на адресу позивача не направляла.

Відповідачка отримувала послуги по утриманню будівлі і споруд, проте зобов`язання щодо своєчасної оплати за надані послуги у повному обсязі виконані не були, у зв`язку із чим, утворилась заборгованість, яку позивач просив стягнути з відповідачки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.06.2025 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» заборгованість в розмірі 31 457 грн. 94 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» 2684 грн. 00 коп. у відшкодування витрат зі сплати судового збору та 10 000 грн. у відшкодування витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі, відповідачка, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що послуги з утримання та обслуговування машиномісця не належать ані до житлових, ані до комунальних послуг і надаються виключно на договірних засадах.

Вказує, що ОСОБА_1 заперечувала проти встановлених позивачем тарифів, як в телефонному порядку, так і під час особистого спілкування з працівниками під час перебування в гаражі. При цьому, посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази досудового врегулювання спору, зокрема, направлення позивачем відповідачу будь-яких претензій щодо сплати заборгованості.

Посилається на те, що зміна тарифів є необґрунтованою, оскільки витрати не були обґрунтованими, а позивачем не було надано доказів понесення таких витрат. При цьому вказує, що відповідачем надаються різні розрахунки щодо заборгованості, а тому вона є необґрунтованою.

Також вказує, що доказів на підтвердження фактичної сплати судових витрат подано не було, такі витрати є завищеними та необґрунтованими.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 07.10.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

21.10.2025 до суду надійшов відзив ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Також просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн., пов`язану із розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не надала даних, що свідчать про сплату заборгованості у добровільному порядку та не спростувала наданий позивачем розрахунок. Разом з цим, суд першої інстанції зменшив заявлену до стягнення з відповідачки на користь позивача суму заборгованості, оскільки на виконання рішення суду від 24.04.2024 в рахунок заборгованості відповідачкою було сплачено на рахунок позивача кошти в розмірі 14 272 грн. 06 коп., тому заявлену суму заборгованості в розмірі 45730 грн. було зменшено на суму 14 272 грн. 06 коп., та за результатами розгляду справи ухвалено рішення про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості у розмірі 31 457 грн .94 коп.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить підземна автостоянка № 15, загальною площею 13,7 кв.м., яка розташована на АДРЕСА_2 (а.с. 122).

31.08.2000 між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» було укладено договір № 17-ЛУ-А про надання послуг з експлуатації та участі у витратах на утримання підземної автостоянки та належної території (далі - Договір № 17-ЛУ-А).

За умовами п. 1.1. Договору № 17-ЛУ-А, власник передав, а виконавець прийняв в експлуатацію місце № 15в, розташоване на верхньому рівні підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , належного власнику на праві приватної власності.

У пункті 2.2.3. Договору № 17-ЛУ-А сторони визначили, що власник зобов`язується своєчасно сплачувати виконавцю свою частку у витратах з утримання та експлуатації стоянки на умовах цього договору.

Пунктами 3.1.2. та 3.2.3. Договору № 17-ЛУ-А визначено, що виконавець має право змінювати суму щомісячних платежів у випадку зміни вартості комунальних та інших витрат на утримання та експлуатації стоянки, а власник управі вимагати від виконавця інформацію про витрати на утримання та експлуатації стоянки.

Розділом 6 Договору № 17-ЛУ-А визначено, що договір набирає чинності з моменту підписання акту про введення стоянки в експлуатацію і діє один рік. Договір пролонгується на наступний строк, якщо жодна зі сторін не виявила наміри припинити його дію.

27.12.2001 було складено акт про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а саме: підземної автостоянки до житлового будинку та вбудованих нежитлових приміщень житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16-17).

Таким чином, ОСОБА_1 уклавши Договір № 17-ЛУ-А з ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» зобов`язалась виконувати покладені на неї зобов`язання з оплати послуг, а ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» надавати послуги з утримання та експлуатації належної їй стоянки.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що 01.02.2005 ОСОБА_1 було запропоновано укласти договір № 01-02-15В/ЛУ30 про участь у комунальних, експлуатаційних витратах по підземній автостоянці і прилягаючій території;

01.03.2007 ОСОБА_1 було запропоновано укласти договір № 1-3-15В/ЛУ30Б про надання послуг по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилягаючої території;

01.05.2023 ОСОБА_1 було запропоновано укласти договір № 01-05-15-В/ЛУ30Б про надання послуг;

01.03.2015 ОСОБА_1 було запропоновано укласти договір № 01-03-15-В/ЛУ30Б про надання послуг;

01.04.2021 ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» було запропоновано ОСОБА_1 укласти договір № 01-04-21-15В/ЛУ30Б про надання послуг, шляхом направлення примірника договору на її адресу.

01.08.2021 укласти додаткову угоду до договору № 01-04-21-15В/ЛУ30Б від 01.04.2021, шляхом направлення примірника договору на її адресу.

Зазначені договори ОСОБА_1 не були підписані, що не заперечується сторонами у справі, оскільки ОСОБА_1 не погоджувалася із тарифами, які були запропоновані. При цьому, ОСОБА_1 здійснювалося часткове погашення щомісячних платежів: за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 на суму 2340 грн., за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 на суму 2340 грн., за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 на суму 2340 грн.

При цьому, як убачається з матеріалів справи, з 2016 року діяв тариф у розмірі 370 грн. щомісячно, з 01.04.2017 у розмірі 490 грн. щомісячно, з 01.02.2019 діяв тариф у розмірі 513,90 грн. щомісячно, проте залишався незмінним у розмірі 490 грн., з 01.08.2021 діяв тариф у розмірі 780 грн.

Однак, внаслідок часткової сплати щомісячних платежів за ОСОБА_1 стало обліковуватись заборгованість.

У відповідності до наданого представником позивача розрахунку щодо нарахувань за паркомісцем № 15 за відповідачкою обліковується заборгованість за період з січня 2016 року по жовтень 2023 року включно у розмірі 86 121 грн. 29 коп., з якої: сума інфляційних втрат у розмірі 18372 грн. 46 коп., три відсотки річних у розмірі 3361 грн. 23 коп., пеня у розмірі 18567 грн. 60 коп.

При цьому, скориставшись правом на відмову від частини позовних вимог, позивач відмовився від вимог про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 18372 грн. 46 коп., трьох відсотків річних у розмірі 3361 грн. 23 коп., пені у розмірі 18567 грн. 60 коп. та просив стягнути основний борг у розмірі 45730 грн.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільних законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

При цьому, у відповідності до положень ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна тощо.

Тобто, оскільки підземний паркінг, в якому розташовані машиномісця, у тому числі належні позивачу, є складовою частиною житлового комплексу, що перебуває на обслуговуванні відповідача, вказаний підземний паркінг, як і сам будинок, є спільною сумісною власністю співвласників, а позивач, як співвласник, зобов`язаний брати участь в усіх витратах, пов`язаних з утриманням такого майна.

При цьому, як зауважив Верховний Суд у своїй постанові від 23.09.2020 по справі № 755/11585/16-ц, відносини між споживачем та особою, яка надає житлово-комунальні послуги, у тому числі й щодо нежитлових приміщень, до яких відноситься підземний паркінг, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» .

З огляду на викладене можна дійти висновку, що до спірних правовідносин у цій справі мають застосовуватися положення законодавства про житлово-комунальні послуги, зокрема про те, що незважаючи на наявність чи відсутність договору власник зобов`язаний сплачувати за ті послуги, яка фактично споживає, зокрема за послуги з утримання паркінгу.

Заперечуючи проти наявності заборгованості, ОСОБА_1 посилалася на те, що договір з ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» нею не укладався, тарифи з нею, всупереч умовам договору з нею не погоджувались, паркінгом з початку повномасштабного вторгнення не користується, а тому просила не виставляти їй рахунки на оплату.

Разом з тим, посилання апелянта на відсутність підписаного договору між сторонами, не спростовує висновку суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки незважаючи на відсутність договору, між сторонами у справі фактично склалися саме такі зобов`язальні правовідносини, оскільки позивач надає відповідачу послуги з утримання та обслуговування машиномісця, які не можуть бути відокремлені, фактично надаються, а тому відповідач зобов`язаний їх оплачувати.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховних Судом у постанові від 02.12.2020 по справі № 761/48615/18.

При цьому, будь-яких належних та допустимих доказів того, що відповідачка фактично не споживає послуги з утримання паркінгу матеріали справи не містять. Натомість, відповідачкою не заперечується факт часткової сплати нею коштів за послуги з утримання паркомісця.

За вказаних обставин, не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги щодо непогодження відповідачкою збільшених тарифів протягом спірного періоду та їх необгрунтованості, оскільки своїми діями, а саме частковою сплатою коштів у спірний період та користуванням паркомісцем, відповідачка прийняла умови договору. При цьому, слід зазначити, що період, протягом якого власник майна не користується належним йому майном, не звільняє його від обов`язку сплачувати платежі щодо утримання такого майна, оскільки паркомісце не є відокремленим від інших, а тому його утримання здійснюється у сукупності з іншими.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка не довела факту неналежного виконання позивачем своїх обов`язків з утримання паркомісця, належного відповідачу на праві власності, адже матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 оскаржувала встановлені тарифи та нарахування виконавця.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем надаються різні розрахунки та вказані у них є суми невірними, оскільки в матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості, який містить обґрунтування основної суми боргу, заявленої до стягнення, яку позивач і просив стягнути з відповідачки, періоди нарахування та відображення здійснених ОСОБА_1 платежів, розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідачкою не спростовано наявність існуючої заборгованості, а також вірність наданих позивачем розрахунків, зокрема не надано суду власного контррозрахунку, який би давав підстави вважати невірним або помилковим розрахунок позивача.

Посилання апелянта на те, що витрати на професійну правничу допомогу є завищеними та необґрунтованими, а позивачем не надано доказів на їх фактичне понесення, не заслуговують на увагу суду, оскільки договором № 18/08/23ПА про надання правничої допомоги, укладеним між ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» та адвокатом Фоменко Д.А., додатковою угодою № 7 до договору № 18/08/23ПА про надання правничої допомоги, актом № 7 приймання-передачі, підтверджується обґрунтованість заявлених витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що відсутність доказів фактичної сплати витрат на професійну правничу допомогу не є підставою для відмови у вирішенні питання про розподіл таких витрат та їх стягнення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Заявляючи про завищеність витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді першої інстанції, стороною відповідача не наведено до апеляційного суду обгрунтованих доводів щодо необгрунтвоаності заявленого розміру витрат, а також їх неспівмірності із складністю справи, не зазначено в чому полягає неспівмірність.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі інші доводи, які на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із її доводами, викладеними у заявах по суті справи, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

У зв`язку з тим, що суд апеляційної скарги дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачкою судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

При цьому, у відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» - адвокат Фоменко Д.А., просив стягнути з відповідачки на користь позивача витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 грн.

На підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу до суду було подано наступні докази:

- договір № 18/08/23ПА про надання правничої допомоги, укладеним між ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» та адвокатом Фоменко Д.А.,

- додаткову угоду № 12 до договору № 18/08/23ПА про надання правничої допомоги від 18.03.2023;

- акт № 12 приймання-передачі від 13.10.2025, наданих адвокатом Фоменко Д.А. клієнту ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» на загальну суму 5 000 грн. 00 коп.;

Так, згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 28.12.2020 по справі №640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу адвокатом часу.

Разом з тим, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України, п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Разом з тим, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07.07.2021 в справі № 910/12876/19.

При цьому, як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 07.11.2019 по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.04.2020 в справі № 922/2685/19.

Таким чином, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності та розумності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки, ОСОБА_1 , на користь позивача, ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС», витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 грн. 00 коп.

За таких обставин, ураховуючи те, що суд апеляційної інстанції зробив висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, враховуючи обсяг наданих послуг та характер виконаних робіт адвокатом Фоменко Д.А. в суді апеляційної інстанції, принципи співмірності та розумності судових витрат, за відсутності клопотання відповідачки про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 , на користь позивача, ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС», витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 грн. 00 коп.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Нерсесяном Арменом Сабіровичем - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС», , адреса: 02068, м. Київ, вул. Анни Ахматової, буд. 3.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова