Справа №766/5294/21
Пров. №2/766/1817/25
18 грудня 2025 року м. Херсон
Херсонський міський суд Херсонської області в складі: головуючого судді Ус О.В., секретар судового засідання Петішкін О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань міського суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного підприємства "Лідер Авто Захід", ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, визнання права власності,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсними договори: комісії № 5678 від 16.09.2019 р. між ПП «Лідер Авто Захід» та ОСОБА_5 , спадкоємцем якого вона є щодо продажу автомобіля Мазда 6 д/н НОМЕР_1 ; купівлі-продажу № 5678 від 17.09.2019 р. між ПП «Лідер Авто Захід» та ОСОБА_6 щодо вищевказаного транспортного засобу; купівлі-продажу цього ж авто від 19.12.2019 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Крім того, просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на предмет позову.
В обґрунтування вимог вказала, що є спадкоємицею майна свого чоловіка ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . При житті, її чоловік за договором купівлі-продажу від 22.07.2016 року придбав у сина ОСОБА_8 автомобіль Мазда 6 д/н НОМЕР_1 . Після смерті чоловіка, спірним автомобілем користувався син. 13.09.2019 року її син приїхав по справах на підприємство КП «Очисні споруди» смт. Лазурне, що знаходиться за адресою вул. Металургів, 3 смт. Лазурне Скадовського району, де до свого кабінету запросив директор вказаного підприємства ОСОБА_2 , при цьому, закривши кабінет він погрожуючи сину травматичною зброєю, силоміць відібрав у нього два мобільні телефони та документи, а саме свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля. Після вказаного, ОСОБА_2 погрожуючи травматичною зброєю змусив сина сісти за кермо автомобіля і їхати в напрямку м. Херсона. По дорозі, ОСОБА_2 погрожуючи зброєю примусив сина зупинити авто і до них в машину сіло ще троє чоловіків спортивної статури та примусили його їхати в напрямку міста Херсона. Після чого ОСОБА_2 спочатку змушував сина підписати документи на відчуження спірного автомобіля, а після відмови, забрав автомобіль силою. Її син на підставі доручення звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинене кримінальне правопорушення. В ході слідчих дій, стало відомо, що її чоловік ОСОБА_7 16.09.2019 р. за договором комісії №5678 передав спірний автомобіль ПП «Лідер Авто Захід» з метою його продажу. Підписи чоловіка на документах були підроблені. 17.09.2019 р. ПП «Лідер Авто Захід» продав спірний автомобіль ОСОБА_3 , а той, в свою чергу 19.12.2019 р. продав його ОСОБА_4 . Спірний автомобіль на підставі ухвали слідчого судді Скадовського районного суду Херсонської області вилучено, передано слідчим під охорону на спеціальний майданчик за адресою Херсонська область, м. Олешки, пров. Гвардійський, 160. Автомобіль визнано речовим доказом. Вказує, що її чоловік, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 жодним чином не міг укласти 16.09.2019 року договір комісії №5678 та передати власний автомобіль для подальшого продажу, договори комісії та купівлі-продажу мають бути визнані недійсними.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.04.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
28.04.2021 року представником позивачки подано заяву про збільшення позовних вимог.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду за суттю.
24 лютого 2022 року відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України та Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено ввести в Україні воєнний стан строком на 30 діб. Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 07 листопада 2022 року № 577/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, який в подальшому було продовжено.
Розпорядженням голови Верховного Суду №1/0/9-22 від 06.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ підсудну Херсонському міському суду Херсонської області.
Рішенням Вищої ради правосуддя №566/0/15-23 від 30.05.2023 р. «Про відновлення роботи Херсонського міського суду Херсонської області, зміну територіальної підсудності судових справ окремих судів Херсонської області, відтермінування початку відновлення роботи Білозерського районного суду Херсонської області», зокрема вирішено відновити з 1 червня 2023 року роботу Херсонського міського суду Херсонської області, територіальну підсудність судових справ якого змінено розпорядженнями Голови Верховного Суду від 6 березня 2022 року № 1/0/9-22 (зі змінами, внесеними розпорядженням Голови Верховного Суду від 26 вересня 2022 року № 52), від 10 січня 2023 року № 2. Датою початку процесуальної діяльності, зокрема, Херсонського міського суду Херсонської області визначено 12 червня 2023 року.

Після відновлення роботи суду, проведення інвентаризації, призначено розгляд справи.

Позивачка в судове засідання не прибула, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Проти розгляду справи за відсутності відповідача та винесення заочного рішення не заперечувала.

Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини не явки суду не відомі, відзив до суду не подавали.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи, ухваливши заочне рішення.

За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

22 липня 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу №6541/2016/001878 транспортного засобу, за яким останній придбав автомобіль MAZDA, 2014 року випуску, колір білий, номерний знак НОМЕР_2 .

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , транспортний засіб MAZDA, 2014 року випуску, колір білий, номерний знак НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 04.01.2017 року.

За довідкою №318/02-14 від 27.07.2017 року приватного нотаріуса Скадовського районного нотаріального округу Власенко І.І., після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 заведено спадкову справу №14/17. До нотаріальної контори подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від імені ОСОБА_1 . Відомості про інших спадкоємців відсутні. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось, так як документи перебувають на стадії оформлення.

16.09.2019 року між ОСОБА_7 та ПП «Лідер Авто Захід» укладено договір комісії №5678, за яким останній зобов`язався за дорученням комітента за плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один або кілька правочинів щодо продажу транспортного засобу MAZDA 6 седан В, 2014 року випуску, колір білий, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 .

17.09.2019 року між ПП «Лідер Авто Захід» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №5678, за яким останній придбав транспортний засіб MAZDA, 2014 року випуску, колір білий, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 .

Ухвалою слідчого судді Скадовського районного суду Херсонської області від 11.11.2020 року у справі №663/3457/20 зобов`язано уповноважених осіб Скадовського ВП Новокаховського ВП ГУНП в Херсонській області внести відомості до ЄРДР на підставі заяви ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 189, 289, 358 КК України у порядку та строки, передбачені ст. 214 КПК України.

За довідкою №113/02-14 від 10.12.2021 року приватного нотаріуса Скадовського районного нотаріального округу Власенко І.І., після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 заведено спадкову справу №14/17. До нотаріальної контори подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від імені ОСОБА_1 . Відомості про інших спадкоємців відсутні. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось, так як документи перебувають на стадії оформлення.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої статті 626 ЦК України.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і, в залежності від цього, у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

Як у частині 1 статті 215, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Подібні висновки застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Загальні вимоги до письмової форми правочину встановлені у статті 207 ЦК України. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Отже, наслідком непідписання письмового правочину, що підлягає нотаріальному посвідченню, його стороною, за відсутності доказів фактичного вчинення такого правочину (вираження сторонами волевиявлення на його укладення, узгодження істотних умов або його виконання сторонами), є його неукладеність.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), які Велика Палата Верховного Суду підтримала у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).

У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку з цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним на підставі вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.

В судовому засіданні встановлено, що чоловік позивачки ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відтак, жодним чином не міг укласти оспорюваний договір комісії 16.09.2019 року, внаслідок чого, суд дійшов висновку, що договір комісії №5678 від 16.09.2019 року є неукладеним, а відтак, визнанню недійсним не підлягає. З огляду на неукладеність первісного договору комісії, як наслідок укладений на його підставі договір купівлі-продажу № 5678 від 17.09.2019 р. між ПП «Лідер Авто Захід» та ОСОБА_6 є недійсним.

Оскільки договір комісії є неукладеним, та ПП «Лідер Авто Захід» не був наділений повноваженнями на продаж транспортного засобу, що належав при житті ОСОБА_9 договір купівлі-продажу № 5678 від 17.09.2019 р. між ПП «Лідер Авто Захід» та ОСОБА_6 та відповідно наступний правочин з купівлі-продажу від 19.12.2019 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є недійсними у силу положень частини третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Щодо визнання за позивачкою права власності на спірний автомобіль.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 3 статті 46 цього Кодексу).

Згідно зі ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Належно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 Про судову практику у справах про спадкування п.23 передбачає, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права власності судовому розгляду не підлягають. У разі відмови в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За довідкою №113/02-14 від 10.12.2021 року приватного нотаріуса Скадовського районного нотаріального округу Власенко І.І., після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 заведено спадкову справу №14/17. До нотаріальної контори подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від імені ОСОБА_1 . Відомості про інших спадкоємців відсутні. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось, так як документи перебувають на стадії оформлення.

Оскільки позивачка є єдиною спадкоємицею вона набула право на спадщину після смерті ОСОБА_7 з моменту її відкриття, до складу якої входить автомобіль MAZDA 6, 2014 року випуску білого кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_5 .

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про визнання за позивачкою права власності на спірний автомобіль в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 .

Вимог до відповідача ОСОБА_2 позивачкою не заявлено, ОСОБА_2 не є належним відповідачем по заявленим вимогам, оскільки не був стороною оспорюваних договорів, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог до ОСОБА_2 .

Судові витрати у вигляді суми сплаченого судового збору підлягають відшкодуванню з відповідачів Приватного підприємства "Лідер Авто Захід", ОСОБА_3 , ОСОБА_4 пропорційна задоволеним вимогам по 908,00 грн. з кожного на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, докази щодо наявності інших судових витрат суду не надані.

Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні.

Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися.

Рішення в повному обсязі складено 18 грудня 2025 року.

Керуючись ст. 89, 141, 258, 259, 264-265, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), Приватного підприємства "Лідер Авто Захід" (, місцезнаходження: м. Маріуполь, пр. Металургів, буд. 87), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_8 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_9 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ) про визнання договорів недійсними, визнання права власності задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 5678 від 17.09.2019 р. укладений між ПП «Лідер Авто Захід» в особі Карп`як Олександра Васильовича та ОСОБА_3 щодо купівлі-продажу автомобіля MAZDA 6, 2014 року випуску білого кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_1 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19.12.2019 р. автомобіля MAZDA 6, 2014 року випуску білого кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 державний номер НОМЕР_11 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на автомобіль марки MAZDA 6, 2014 року випуску білого кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства "Лідер Авто Захід", ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору при поданні позовної заяви по 908,00 грн (дев`ятсот вісім грн 00 коп.) з кожного.

Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України до Херсонського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення. Якщо повне рішення не були вручено у день його складення, позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження у випадку подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Херсонського апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

СуддяО. В. Ус