Справа № 211/1704/24
Провадження № 2/211/138/25
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

13 травня 2025 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Ткаченко С.В.,

за участю секретаря судового засідання - Бірж Д.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Вязанкіної Н.П., відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи Маркової С.А. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить суд позбавити відповідачку батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнувши аліменти на утримання дитини, посилаючись на злісне ухилення ОСОБА_2 від виконання покладених на неї законом батьківських обов`язків. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що вони з відповідачкою з 30 липня 2011 року перебувають в зареєстрованому шлюбі та є батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюбні відносини між ними з відповідачкою припинені з 2020 року, ним подано позовну заяву про розірвання шлюбу. Донька проживає разом з ним, він займається її вихованням та утриманням, оскільки з 2020 року ОСОБА_2 не займається дитиною, не приймає участі в її лікуванні, коли того потребує дитина та поводить себе агресивно. При цьому відповідно медичної довідки, відповідачка перебувала на лікуванні від алкоголізму, вироком від 07.03.2023 була засуджена до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік, вона не відвідує шкільний заклад дитини, не з`являється на батьківські збори, не приймає участі в оплаті рахунків шкільного закладу. Тому ураховуючи байдужість відповідачки до своєї дитини та ухилення від виконання покладених на неї законом батьківських обов`язків, просить вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 15 квітня 2024 року прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження вказану цивільну справу та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 09 липня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Установлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Вязанкіна Н.П., кожний окремо, позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві. ОСОБА_1 підтримавши позов зазначив, що не бажає залишити дочку сиротою оскільки в державі війна і все може трипитися.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні визнала позов. Пояснила, що вона погана мати, не працює, притягувалася до кримінальної відповідальності, зверталася за допомогою в ПНД. Дитина більше 5 років проживає з батьком.

Представник третьої особи Виконкому Довгинцівської районної у місті ради Маркова С.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала посилаючись на незадовільну умови у житлі відповідача , дитиною піклувалася бабуся, дитина не проти позбавлення матері батьківських прав.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, ОСОБА_1 з 30 липня 2011 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 та сторони є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до частини другої статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої та другої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Згідно пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України матір, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.

У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Strand Lobben and Others v. Norway» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.

За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Так, в обґрунтування заявлених вимог позивачем в якості доказів надано до суду копію вироку суду від 07 березня 2023 року відносно у справі № 211/160/23 відносно ОСОБА_2 , яким її визнано винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 15 частиною 4 статті 185 КК України та копію довідки щодо проходження ОСОБА_2 у період з 04.02.2023 по 18.02.2023 лікування у відділенні № 2 КП «КБЛПД» ДОР», що не може бути безумовною підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав і не свідчить про її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків.

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18(провадження № 61-13690св20).

Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Виконком Довгинцівської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, надав висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до якого враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини, виконком вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки. При цьому представниками Служби у справах дітей було з`ясовано, що сусідка відповідачки негативно характеризує ОСОБА_2 , вказавши, що та часто знаходиться в стані алкогольного сп`яніння та веде аморальний спосіб життя, за відомостями ІТС «ІПНУПУ «Цунамі» відносно ОСОБА_2 складалися протоколи за ч. 1, 2 ст. 178, ч. 1 ст. 51 КУпАП у 2023 році. При виході фахівця із соціальної роботи за місцем проживання відповідачки було встановлено несприятливі умови проживання ОСОБА_2 , сама відповідачка повідомила про згоду на позбавлення її батьківських прав. 01 травня 2024 року у бесіді з малолітньою дитиною з`ясовано, що мати майже не спілкувалася з дитиною, не цікавилася її життям, успіхами в навчанні та вважає, що матір крадіжками та вживанням алкоголю подає їй поганий приклад. З татом їй жити краще, оскільки він забезпечує її всім необхідним, купує подарунки, телефон, навушники, велосипед, цукерки. Дитина хоче жити з татом на згодна на позбавлення матері батьківських прав.

Разом з тим, суд вважає необхідним зазначити учасникам процесу, що згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і матір`ю (батьком) конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Суд також зауважує, що міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.

Надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, судом не встановлено підстав для застосування до відповідачки такого крайнього й виключного заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав відносного її малолітньої доньки .

При цьому позивач, у разі наявності спору з приводу виховання та утримання дитини, не позбавлений права звернутися до суду із позовом про визначення місця проживання малолітньої доньки з ним.

З урахуванням обставин цієї справи, суд вважає, що наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, а саме зловживання у 2023 році алкогольними напоями та наявність судимості, не свідчать про свідоме ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, та небажання змінюватися на краще, а також про необхідність застосування такого виключного заходу, як позбавлення батьківських прав, саме в інтересах дитини.

Крім того, у матеріалах справи відсутні відомості про застосування органами у справах дітей заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків, відновлення психоемоційних зв`язків дитини з матір`ю, вжиття заходів щодо збалансування інтересів матері, батька й доньки.

З огляду на зазначене, позбавлення батьківських прав за встановлених судом обставин не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07 червня 2024 року у справі № 740/3478/23 (провадження № 61-5260св24).

Стосовно заяви відповідачки про визнання позову.

Згідно з частиною першою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд вважає необхідним відмовити у прийнятті заяви відповідачки про визнання нею позовних вимог та не заперечення проти позбавлення її батьківських прав, оскільки суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22, від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22, провадження № 61-11993св23).

Установивши, що підстави для задоволення позову відсутні, суд не приймає до уваги факт визнання позову відповідачкою.

Суд також звертає увагу, що фактично цей спір щодо позбавлення батьківських прав був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так з 2021 року фактично проживала і продовжує проживати. З урахуванням наведеного, суд виходить з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав, порушені права позивача та між сторонами існує спір з приводу дитини: відповідач не подала до суду відзив на позовну заяву, не звернулася до суду із зустрічним позовом, не вимагала і не вимагає повернення дитини, навпаки, визнала позовні вимоги, а тому суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог. Позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідачки щодо умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків, як і не доведено, що інтереси дитини потребують позбавлення матері батьківських прав щодо неї з урахуванням тривалого проживання дитини з батьком. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964 св 24) та 05 червня 2024 року у справі № 202/3044/23 (провадження № 61-3887 св 24).

Разом з тим, ураховуючи факт проживання та перебування дитини на утриманні позивача, суд вважає можливим задовільнити вимоги про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 .

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог про позбавлення батьківських прав, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Оскільки відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, він підлягає стягненню з відповідачки в дохід держави.

Керуючись статями 150, 164 Сімейного кодексу України, статями 10, 12, 13, 141, 263, 265 ЦПК України,суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - частково.

Стягувати із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , аліменти у розмірі 1/ 4 частини від всіх видів її заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення нею повноліття, щомісячно, на користь батька дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , починаючи стягнення з 13 березня 2024 року.

Стягнути з ОСОБА_2 до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн.. 20 коп.

На підставі пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині позбавлення батьківських прав залишити без задоволення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: С. В. Ткаченко