провадження № 22-ц/824/8854/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Шестаковою Юлією Володимирівною на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року представниця ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, у якій просила:

встановити факт проживання однією сім`єю з померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без шлюбу з квітня 2019 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Посилається на те, що з 22 листопада 2013 року до 10 квітня 2019 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 в шлюбі народилася донька ОСОБА_3 .

З квітня 2019 року проживали як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, оскільки в цьому не було потреби. За час проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини з квітня 2019 року вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права та обов`язки, всі свята проводили в колі друзів та рідних.

Проживали в квартирі матері заявниці за адресою: АДРЕСА_1 . Вказану адресу ОСОБА_2 вказував у всіх своїх документах.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер в с. Піски Донецької області від вибухової травми внаслідок військових дій.

Встановлення факту, що має юридичне значення необхідно заявниці для можливості скористатися правом на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця відповідно до ст. ст.16, 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року заяву залишено без задоволення.

Не погодившись із таким рішенням суду, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Шестакова Юлія Володимирівна 06 березня 2025 року через систему «Електронний суд» подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити у повному обсязі.

Посилається на те, що на доведення заявлених вимог заявницею суду було надано фотокартки, скріни переписки з яких прослідковується підтвердження факту спільних витрат, спільного бюджету, спільну купівлю майна, надання взаємодопомоги, наявність спільних прав і обов`язків.

Крім того, оцінюючи Акт про проживання від 18 жовтня 2022 року суд зазначив, що він суперечить встановленим Голосіївським районним судом м. Києва обставинам у рішенні від 10 квітня 2019 року, яким встановлено факт, який доводила саме заявник, що сім`я припинила своє існування в 2015 році і подружжя не проживає разом та не веде спільне господарство. Така позиція не узгоджується як з обґрунтуванням, викладеним у заяві, так і з іншими доказами у справі, оскільки ОСОБА_2 вказував адресу зазначену у акті як адресу свого проживання у всіх документах та в організаціях, установах, підприємствах свого звернення, що підтверджується Наказом Міноборони №104 від 27 травня 2020 року, Листом КНП Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війни та репресованих ім. Ю. Липи», Випискою з медичної карти стаціонарного хворого, що були долучені до заяви.

Також в суді були допитані свідки, які підтвердили викладені у заяві обставини та підтвердили адресу проживання ОСОБА_2 зазначену у вищенаведеному акті. Не можна погодитись з позицією суду щодо того, що пояснення свідків носять загальний характер, вони не мають з заявником відносин, які б дали можливість характеризувати умови проживання та відносини заявника з померлим та не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю. Оскільки свідок ОСОБА_5 вказала, що мала тісні дружні зв`язки з заявницею та загиблим ОСОБА_2 , підтвердила наявність спільного побуту, спільного проживання однією сім`єю, вказувала на спільний бюджет та спільні сімейні витрати. Свідок ОСОБА_6 також вказував на спільне проживання заявниці із загиблим ОСОБА_2 , наводив ознаки спільного бюджету, і стверджував саме про піклування, а не відвідування, як зазначив суд у своєму рішенні, та проживання заявниці у місті госпіталізації ОСОБА_2 .

Не можна погодитись з позицією суду першої інстанції, що через те, що заявниця не набула права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки не є членом сім`ї загиблого, а тому факт, який вона просить встановити, не викликає для неї юридичних наслідків і підстави для задоволення заяви відсутні.

Саме з метою набуття статусу члена сім`ї загиблого, заявниця і звернулася до суду за встановленням юридичного факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, оскільки поданими нею до ІНФОРМАЦІЯ_4 документами не підтверджено її статус члена сім`ї загиблого.

В свою чергу, відповідно до практики Верховного Суду у справі №560/17953/21 існує два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення - позасудовий і судовий.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Шестаковою Юлією Володимирівною на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представниця ОСОБА_1 - адвокатка Шестакова Юлія Володимирівна доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що заявниця з 22 листопада 2013 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася донька ОСОБА_3 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року у справі №752/15789/18 шлюб був розірваний. Заявниця у цій справі зверталася до суду з вимогами про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав.

При розгляді справи судом було встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинені з січня 2015 року, сторони окремо проживають та не ведуть спільного господарство. В рішенні суду також зазначено, що позивач наполягала на розірванні шлюбу, категорично заперечувала можливість подальшого існування сім`ї, вважаючи, що чоловік і жінка не можуть бути примушені до перебування у шлюбі, підтримання сімейних стосунків без наявності на це обопільної згоди.

ОСОБА_2 перебував на службі в Збройних Силах України. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №104 від 27 травня 2020 року зарахований до списків особового складу, військова частина базувалася в АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 загинув, про що 26 серпня 2022 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

Відповідно до довідки про причину смерті від 22 серпня 2022 року причиною смерті є вибухова травма внаслідок військових дій.

Допитана судом свідок ОСОБА_7 повідомила, що працює адвокаткою. Зазначила, що є сусідами з заявницею, у них діти одного віку. Заявниця з померлим проживали однією сім`єю, робили ремонт у квартирі, він гуляв з донькою. Після розірвання шлюбу він приїжджав і іноді пропонував разом повечеряти та випити вина. В 2021 році подарував заявниці айфон.

Допитаний судом свідок ОСОБА_6 повідомив, що працює разом з заявницею, іноді підвозив її після роботи додому. В березні 2022 року ОСОБА_2 був поранений, заявниця з донькою та його матір`ю відвідували його в госпіталі у м. Львові.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції вважав таким, що має преюдиційне значення у цій справі факт, встановлений рішенням у справі №752/15789/18, що сім`я перестала існувати в 2015 році і саме заявниця наполягала на вказаних обставинах та розірванні шлюбу. Оцінюючи наданий заявником Акт від 18 жовтня 2022 року суд виходив з того, що він суперечить встановленим рішенням у справі №752/15789/18 обставинам, що сім`я припинила своє існування в 2015 році і подружжя не проживає разом та не веде спільне господарство. Крім того, свідок ОСОБА_7 є адвокатом та готувала позов до суду в 2019 році про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та позбавлення померлого батьківських прав. Свідок ОСОБА_6 є колегою по роботі, відносини з яким у заявника обмежувалися періодичним підвезенням додому і інформація про сім`ю йому відома лише зі слів заявника. Суд вважав, що пояснення свідків носять загальний характер, вони не мають з заявником відносин, які б дали можливість характеризувати умови проживання та відносини заявника з померлим та не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю. Це ж стосується і наданої заявником телефонної переписки з померлим, особливо враховуючи наявність спільної дитини та обов`язку обох батьків щодо неї. Таким чином, заявниця на момент смерті ОСОБА_2 не відносилася до категорії осіб, які відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» мали право на отримання одноразової грошової допомоги.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21 відступила від висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 березня 2023 року у справі №290/289/22-ц, згідно з яким спори про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з метою звернення до відповідних органів за призначенням одноразової грошової допомоги не належать до цивільної юрисдикції. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Положеннями частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.

У статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а саме: у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

В абзаці першому частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц викладено висновок, згідно з яким особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника (пункт 40).

Факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

СК України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання коштів, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 07 квітня 2025 року у справі №753/21898/20).

Надані заявницею на підтвердження спільного проживання та перебування у фактичних шлюбних відносинах із померлим світлини, на переконання колегії, підтверджують проведення разом часу та приязних, близьких стосунків, але не є у розумінні статей 76-80 ЦПК України належними, допустимим та достатніми доказами саме шлюбних стосунків між сторонами та не доводять факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, тощо, що є притаманним сім`ї.

Покази свідків колегія суддів також не сприймає як достатній доказ для встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки здебільшого джерелом таких свідчень є відомості повідомленні заявницею та сформовані власним та особистим ставленням свідків до подій, які вони бачили.

В той же час, жоден і наданих заявницею доказів не підтверджує наявність у неї з ОСОБА_2 спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, ведення спільного господарства та ін.

Також є суперечливими вимоги заявниці про встановлення факту спільного проживання із ОСОБА_2 починаючи з квітня 2019 року, попри те, що за її ініціативою шлюб із померлим розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року у справі №752/15789/18.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті заявлених вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду в цій частині, відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Шестаковою Юлією Володимирівною - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова