ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2025 року м. Чернівці справа № 635/9051/23

провадження 22-ц/822/932/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Перепелюк І. Б.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

при секретарі Бугай В.М.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 29 липня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ, Товариство з обмеженою відповідальністю «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС», про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, повернення сторін в первісний стан шляхом скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та поновлення реєстрації транспортного засобу за позивачем,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи : Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ, Товариство з обмеженою відповідальністю «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС», про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, повернення сторін в первісний стан шляхом скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та поновлення реєстрації транспортного засобу за позивачем.

Позов обґрунтовано наступним. 12 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб. Вони разом мешкали у будинку позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

Після початку повномасштабної війни вони 28.02.2022 року виїхали з міста до смт. Ясіня Рахівського району Закарпатської області, де мешкали на той час його рідні. Там вони проживали до квітня 2022 року.

На початку квітня 2022 року вони переїхали в м. Чернівці та стали на облік як внутрішньо переміщені особи за адресою: АДРЕСА_2 , де мешкали до вересня 2022 року. Відносини між ними були чудові, довірчі, ввели спільне господарство, сварок не було, до них приїжджала матір відповідачки.

У його власності перебував автомобіль «Nissan Leaf» 2018 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , який він придбав ще до шлюбу з відповідачкою. У серпні 2022 року цей автомобіль був доставлений у м. Чернівці.

Посвідчення водія у відповідачки на той час було, але вона боялася керувати автомобілем та робила це погано. ОСОБА_1 тренував ОСОБА_2 керувати транспортним засобом. У той час, позивач користувався одразу двома автомобілями «Nissan Leaf» та «Honda», які йому належали. Відповідачка попросила переоформити автомобіль «Nissan Leaf» на неї та повідомила, що вона вагітна, у разі перереєстрації автомобіля з позивача на неї, вона залишить дитину та не буде робити аборт.

Позивач дуже хотів дитину та був готовий виконати для цього усі прохання відповідачки, тому всупереч власного бажання, погодився на перереєстрацію спірного транспортного засобу, але наміру продати автомобіль «Nissan Leaf» позивач не мав, об`яви про продаж не давав.

14 жовтня 2022 року позивач перереєстрував транспортний засіб «Nissan Leaf» на відповідачку в м.Чернівцях, відповідно до договору купівлі - продажу 7341/2022/3457591. Вартість автомобіля «Nissan Leaf» вказаного у спірному договору 921 863 грн. не відповідає дійсності і є явна завищеною ніж його реальна вартість.

Але фактично автомобіль «Nissan Leaf» із володіння та користування позивача не вибував, він до червня 2023 року керував ним, а кошти відповідно до спірного договору купівлі - продажу не отримав.

Згодом позивач йому повідомила, що вагітність перервалася.

У червні 2023 року відповідачка поїхала до м. Харкова, після чого у них почались сварки.

Через декілька днів відповідачка повернулася до м. Чернівців та прийняла рішення розлучитися з позивачем та пішла від нього.

01.11.2023 року позивач дізнався, що спірний транспортний засіб за договором купівлі-продажу від 12.09.2023 року було перереєстровано з відповідачки на ОСОБА_3 , без його згоди.

Позивач посилаючись на зазначені обставини, просив визнати недійсним укладений між позивачем та відповідачем договір купівлі-продажу транспортного засобу «Nissan Leaf», 2018 року випуску, від 14.10.2022 року;

- визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу транспортного засобу «Nissan Leaf», 2018 року випуску, від 12.09.2023 року;

- повернути сторони в первісний стан шляхом скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки та моделі «Nissan Leaf», 2018 року випуску за ОСОБА_3 та поновити реєстрацію транспортного засобу за позивачем.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 29 липня 2025 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Головний сервісний центр МВС, ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС», про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, повернення сторін в первісний стан шляхом скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та поновлення реєстрації транспортного засобу за позивачем відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 29 липня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що вартість автомобіля «Nissan Leaf» вказаного у спірному договору 921 863 грн. не відповідає дійсності і є явна завищеною ніж його реальна вартість. Фактично автомобіль «Nissan Leaf» із володіння та користування позивача не вибував, він до червня 2023 року керував ним, а кошти відповідно до спірного договору купівлі - продажу не отримав.

01.11.2023 року позивач дізнався, що спірний автомобіль за договором купівлі-продажу від 12.09.2023 року було перереєстровано з відповідачки на ОСОБА_3 , без його згоди.

Посилаючись на обставини, зазначені в позові, вважає, що скасування перереєстрації спірного автомобіля на відповідача та поновлення реєстрації зазначеного автомобіля на позивача є належним та ефективним способом захисту права власності останнього.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Головний Сервісний центр МВС подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 29 липня 2025 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 29 липня 2025 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 12 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб.

З квітня 2022 року вони проживали в м. Чернівцях та стали на облік як внутрішньо переміщені особи за адресою: АДРЕСА_2 .

У власності позивача перебував автомобіль «Nissan Leaf» д.н.з НОМЕР_2 , який він придбав до шлюбу з відповідачкою.

14 жовтня 2022 року між позивачем та відповідачкою був укладений договір купівлі-продажу автомобіля «Nissan Leaf» д.н.з НОМЕР_2 № 7341/2022/3457591. Вартість продажу автомобіля у договорі вказано 921 863 грн., автомобіль зареєстровано на нового власника - ОСОБА_2 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 березня 2024 шлюб між сторонами розірвано.

12.09.2023 року між відповідачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу спірного автомобіля «Nissan Leaf». Вартість продажу автомобіля у договорі вказано 300 000 грн., автомобіль зареєстровано на нового власника - ОСОБА_3 .

Спірний автомобіль - транспортний засіб марки «NISSAN» моделі LEAF, рік випуску 2018, колір СИНІЙ, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданого ТСЦ 7341, 12.09.2023 року передано у заставу ТОВ "ГЕЛЕКСІ ФІНАНС", як забезпечення грошового зобов`язання в сумі 150 000 гривень.

ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» та ОСОБА_3 уклали 13 лютого 2024 року Договір застави транспортного засобу. Договір забезпечує виконання ОСОБА_3 зобов`язань, які виникають з Договору №13-02-2024-01 надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, укладеного між ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» та ОСОБА_3 13 лютого 2024 року, згідно з яким заставодавець зобов`язаний повернути на умовах Договору позики заставодержателю отриману суму позики, в розмірі 150 000 грн. з кінцевим терміном повернення заборгованості за Договором позики до 13 лютого 2025 року, а також нараховані відсотки, штрафи, пені, комісії у розмірі і випадках, передбачених Договором позики та цим Договором, з врахуванням змін та доповнень до Договору позики та цього Договору, якщо такі будуть укладені.

Свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в судовому засідання пояснили суду, що подружжя ОСОБА_10 підтримували подружні стосунки до літа 2023 року та разом користувались спірним автомобілем. Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 пояснили суду, що відповідачка взагалі не мала коштів на придбання спірного автомобіля, позивач ніколи їм не розповідав про свій намір відчужити його і не бажав його продавати.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони апелянта, третьої особи, дослідивши матеріали справи та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За положеннями ст. ст. 4. 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відмовляючи в позові з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту, суд першої інстанції посилався на положення ст. ст. 387, 388 ЦК України. Однак, колегія суддів не повністю з цим погоджується.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Судом встановлено, що 12 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб. У власності позивача перебував автомобіль «Nissan Leaf», д.н.з НОМЕР_2 , який він придбав ще до шлюбу з відповідачкою.

14 жовтня 2022 року між позивачем та відповідачкою був укладений договір купівлі-продажу автомобіля «Nissan Leaf», д.н.з НОМЕР_2 № 7341/2022/3457591. Вартість продажу автомобіля у договорі вказано 921 863 грн., автомобіль зареєстровано на нового власника - ОСОБА_2

12.09.2023 року між відповідачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу спірного автомобіля «Nissan Leaf». Вартість продажу автомобіля у договорі вказано 300 000 грн., автомобіль зареєстровано на нового власника - ОСОБА_3 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 березня 2024 шлюб між сторонами розірвано.

В апеляційній скарзі та в позові апелянт посилався на те, що договір купівліпродажу автомобіля від 14 жовтня 2022 року був укладений внаслідок обману, фіктивно, та кошти за нього не були сплачені.

Щодо визнання недійсним договору купівлі продажу автомобіля «Nissan Leaf», д.н.з НОМЕР_2 від 14 жовтня 2022 року укладеного між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої статті 626 ЦК України.

Зміст договору як угоди домовленості (правочину) двох або більше сторін складає сукупність визначених на їхній розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 626, частина перша статті 628 ЦК України)

Частиною першою статті 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається у таких випадка: якщо недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Договір купівлі-продажу є консенсуальним договором.

З матеріалів справи вбачається, що 14 жовтня 2022 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі продажу автомобіля «Nissan Leaf», д.н.з НОМЕР_2 .

Сторони обумовили всі істотні умови договору, зокрема п. 2 передбачено перехід права власності на автомобіль до покупця з моменту підписання договору, п.3 передбачено оплату та розрахунки за договором. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, є доказом погодження сторонами зазначено. Договір належним чином оформлений та підписаний сторонами. Застережень договір не містить. Підписання цього договору свідчить про те, що розрахунки здійснені повністю та про те, що немає претензій до покупця щодо оплати з боку продавця. І це є письмовим доказом по справі, який позивачем не спростовано.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на це.

Позивач як в позові, так і в апеляційній скарзі стверджував про фіктивність зазначеного договору.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним слід встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Тобто, укладаючи договір, його сторони не бажають виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не збігається з їх внутрішньою волею.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Разом з тим, якщо наміру обох сторін договору не виконувати договір не встановлено, то правові підстави для визнання такого договору фіктивним відсутні.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 зазначено, що тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17.

Дослідивши обставини справи, які передували укладенню оспорюваного договору купівлі-продажу, не встановлено обставин, які б підтверджували фіктивність правочину та не встановлено, що волевиявлення сторін правочину не було спрямовано на припинення права власності у попереднього власника автомобіля та виникнення такого права у нового власника, що відповідає правовій природі договору купівлі-продажу.

Як встановлено судом після укладення 14 жовтня 2022 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 договору купівлі-продажу автомобіля, відповідач користувалась ним, отже, правочин було виконано та передано автомобіль новому власнику.

У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Враховуючи зазначене, позивачем не доведено порушення його прав при укладенні зазначеного договору та підстав для визнання його недійсним.

Щодо доводів апелянта про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля від 12.09.2023 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за відсутності згоди позивача, колегія зазначає наступне.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є : майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Зі змісту ст. 60 СК України, вбачається, що спільним майном є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Враховуючи, що 14 жовтня 2022 року, в період шлюбу між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , був укладений договір купівлі продажу автомобіля «Nissan Leaf», д.н.з НОМЕР_2 , зазначене авто є спільною сумісною власністю подружжя.

З метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства, зокрема ст. ст. 369 ЦК України, ст. 60 СК України, містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором. Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18.

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 провадження № 12-71гс20, зроблено висновок про те, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Добросовісність це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Звертаючись із вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля від 12.09.2023 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивач посилався на те, що автомобіль був відчужений без його згоди.

Однак, належних та допустимих доказів того, що на час укладення договору купівлі-продажу автомобіля від 12.09.2023 року покупець ОСОБА_3 діяв недобросовісно, зокрема знав і не міг не знати про те, що авто належить на праві спільної сумісної власності подружжю і, що позивач не давав відповідачу згоди на укладення цього договору, позивачем не надано, а судом не встановлено. Тому немає підстав для визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу.

Щодо вимоги позивача про поновлення реєстрації транспортного засобу, колегія зазначає наступне. Пред`явлення власником майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права та не є належним способом захисту прав одного з подружжя. Про це зазначено в постановах Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13.

Щодо аргументів апелянта відносно обраного способу захисту, колегія звертає його увагу на наступне.

Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.

Верховний Суд в постанові від 16 лютого 2024 року cправа № 917/1173/22 зазначає, що реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

За обставин данної справи, вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договорів недійсними, слід зазначити, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, зокрема шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. Таку позицію виснувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19.

Як вбачається з матеріалів справи позивач не звертався з такими вимогами.

В іншому випадку, в разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а в разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Такі висновки зроблені Верховним Судом в постанові від 12 лютого 2025 року, справа № 761/29288/22.

Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково та змінити мотивувальну частину рішення з викладених вище підстав.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для зміни мотивувальної частини рішення, виклавши її в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 29 липня 2025 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 29 грудня 2025 року.

Судді І.Б. Перепелюк

М.І. Кулянда

О.О. Одинак