Справа №464/6273/25
пр № 2-з/464/50/25
УХВАЛА

30 грудня 2025 року Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого судді Дулебка Н.І.,

за участі: секретаря судового засідання Михайлів О.Т.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову,

встановив:

У провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей.

Представник позивача ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_4 повернути до України за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ухвалення судового рішення у справі. Заяву обґрунтовано тим, що, незважаючи на проживання дітей в Україні з батьком, який турбується про їх розвиток, ОСОБА_4 без згоди батька виїхала з сином до Німеччини. Однак діти навчаються у школі в м. Львові, мають коло спілкування, що забезпечує їх належний розвиток. Внаслідок переїзду та розлучення зі старшою сестрою, перериванням процесу навчання син є розгубленим та емоційно нестабільним. Вищевказане не сприятиме забезпеченню якнайкращих інтересів дитини. У зв`язку з цим, існують підстави для забезпечення позову.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 заяву про забезпечення позову підтримали з підстав, що в такій викладені. Додатково пояснили, що дитина ОСОБА_6 , який не був готовий повернутись у Німеччину, не зможе після виїзду з України належним чином спілкуватися з батьком та буде негативно налаштовуватись матір`ю проти батька. Просили суд заяву задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволення заяви про забезпечення позову заперечила та зазначила, що запропонований спосіб забезпечення позову не передбачений ЦПК України. ОСОБА_4 з сином ОСОБА_5 мають право вільно пересуватись та відповідно не обмежені у праві виїзду за межі України. При цьому, більше трьох років діти з матір`ю проживали у Німеччині. Просила суд у задоволенні заяви відмовити.

Заслухавши пояснення учасників справи, оглянувши матеріали заяви та цивільної справи, суд дійшов такого висновку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов серед іншого забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до положень ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

При цьому, частиною 5 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено порядок вирішення батьками певних питань щодо виховання дитини у разі наявності рішення суду, яким визначено, або висновком органів опіки та піклування, яким підтверджено місце проживання дитини.

Згідно з частинами 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Судом встановлено, що предметом позовних вимог за первісним та зустрічним позовами є визначення місця проживання дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно з кожним з батьків. Таким чином, позовні вимоги за обома позовами фактично є взаємовиключними.

З пояснень сторін та їх представників з`ясовано, що діти з 25.02.2022 до серпня 2025 року постійно проживали з матір`ю у Федеративній Республіці Німеччина, періодично відвідуючи батька в Україні, а з серпня 2025 року проживали з батьком у м. Львів, періодично перебуваючи з матір`ю.

При цьому, ОСОБА_1 стверджує, що з серпня 2025 року діти залишились в Україні після обговорення цього питання батьками спільно, а ОСОБА_4 наполягає, що діти залишились з батьком без її згоди.

Шлюб між сторонами розірвано в квітні 2024 року.

У грудні 2025 року ОСОБА_4 з сином повернулася до Німеччини.

Беручи до уваги те, що спір про місце проживання дітей з одним з батьків не вирішено, що і є предметом розгляду у цій справі, кожен з батьків жодним чином не обмежений у створенні, облаштуванні місця проживання кожного з дітей та проживанні з ними з метою забезпечення їх якнайкращих інтересів.

Запропонований спосіб забезпечення позову шляхом зобов`язання матері повернути дитину за місцем проживання з батьком у справі про визначення місця проживання дітей не є співмірним із заявленими позивачем вимогами. За своїм змістом такий фактично є способом вирішення спору без повного судового розгляду.

Враховуючи наведене, відсутні достатні підстави для висновку, що невжиття запропонованих заходів забезпечення позову можеускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, істотно ускладнити ефективний захист порушених прав або інтересів позивача за первісним позовом, у зв`язку з чим, у задоволенні заяви про забезпечення позову необхідно відмовити.

Керуючись статтями 149, 150, 153 ЦПК України,

ухвалив:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30.12.2025.

Головуючий Назарій ДУЛЕБКО