Номер провадження: 22-ц/813/2921/25
Справа № 509/5547/20
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К», його Арбітражний Керуючий санацією Ратушний Андрій Іванович, Обслуговуючого кооперативу «Радуга-3», ОСОБА_2 , Державного реєстратора Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміної Марії Ігорівни про визнання права власності на квартиру, визнання договорів частково недійсними, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К», Обслуговуючого кооперативу «Радуга-3», ОСОБА_2 про визнання права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,49 кв.м., розташовану на третьому поверсі у 1-ій секції цього житлового будинку, визнання договору частково недійсним та виселення ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 10 грудня 2005 року, між ТОВ «Граніт К» та ОСОБА_3 , укладено договор № 16-3-1 про співпрацю в будівництві квартири в житловому будинку АДРЕСА_2 , предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_3 на 3 поверсі, загальною площею 41,15 кв.м. На виконання умов договору ОСОБА_3 05.05.2005 року сплачено 152 745 гривен. 25.03.2010 року між ТОВ «Гранит К» та ОСОБА_3 , укладено додаткову угода № 1, в якої погоджена площа квартири, та встановлена сума доплати за 2,34 кв.м. На виконання додаткової угоди, ОСОБА_3 27.04.2010 року сплачено 9 991, 80 гривен, 21.05.2010 року 3 461 гривню. ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.05.2009 року було порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ "Гранит К", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

У 2017 році, в процесі санації ТОВ «Гранит К», арбітражним керуючим Лахненко Є.М. було надано зміни до плану санації, що були схвалені зборами кредиторів, комітетом кредиторів, погоджені забезпеченим кредитором, підписані від боржника ТОВ «Гранит К» керуючим санацією ОСОБА_4 , інвестором ОК «Радуга-3», заставним кредитором ТОВ «Інвест Холдинг Юг». Вказані зміни до плану санації були затверджені ухвалою Господарського суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року.

Обслуговуючий кооператив «Радуга З» прийнятий у якості інвестора та йому надано згоду на погашення заборгованості Боржника перед всіма кредиторами шляхом фінансування завершення будівництва та сприяння введенню в експлуатацію 4-х секційного 11-поверхового житлового комплексу «Адмірал», що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , у житловому комплексі «Адмірал» та передачі у власність фізичним особам пайовикам житлової та нежитлової площі у ЖК «Адмірал». 12.07.2018 року між ОК «Радуга-3» та ОСОБА_2 укладено договір асоційованого членства №НР25116 на об`єкт нерухомості, а саме квартиру, будівельний номер АДРЕСА_3 , на 3 поверсі.

Так як, Позивачка, є правонаступником після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та який за життя був пайовиком будівництва ЖК «Адмірал», за законом та договором від 10.12.2005 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Гранит К», стала власником майнових прав на об`єкт інвестування, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , в ЖК «Адмірал».

ОСОБА_1 вважає, що оскільки інвестор ОСОБА_3 ще у 2006 році повністю та вчасно сплатив вартість пайового внеску за нерухоме майно, а в 2010 році повністю та вчасно доплатив кошти за збільшену площу будівництва цієї квартири, а також ураховуючи і те, що введення об`єкта будівництва в експлуатацію до теперішнього часу не відбулось з вини відповідача ТОВ «Гранит К», яке неналежним чином виконувало свої зобов`язання за договором, не було здійснено будівництво зазначеного будинку у встановленому в договорі строки, є всі підстави вважати, що ОСОБА_3 набув у власність майнові права на об`єкт інвестування.

Ухвалою суду від 05.05.2021 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 , залучено до участі в розгляді справи в якості співвідповідача Державного реєстратора Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміну Марію Ігорівну та доповнено позовну заяву вимогами про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності.

Постановою Одеського апеляційного суду від 10.06.2021 року вжито заходи забезпечення позову.

Ухвалою суду від 18.07.2023 року у цій справі прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог від 30 травня 2023 року щодо збільшення ціни позовних вимог.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К», його Арбітражний Керуючий санацією Ратушний Андрій Іванович, Обслуговуючого кооперативу «Радуга-3», ОСОБА_2 , Державного реєстратора Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміної Марії Ігорівни про визнання права власності на квартиру і договорів частково недійсними, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 02.12.2025 року на 14:30 год. ТОВ «Гранит К», його Арбітражний Керуючий санацією Ратушний А.І., ОК «Радуга-3», Державний реєстратор Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміна М.І.

не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Присутні у судовому засіданні ОСОБА_1 , її представник адвокат Шепель В.С., представник ОСОБА_2 адвокат Слободянюк В.О. не заперечувала проти розгляду справи за фактичною явкою сторін.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 02.12.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру, визнання договорів частково недійсними, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив з того, що:

- господарські суди у справі №1-7/158-09-3124 встановили правомірність невключення позивачки до списку кредиторів в плані санації ТОВ Гранит К та відсутність факту набуття майнових прав на однокімнатну квартиру;

- суд зважав на те, що позивач у встановленому законом та договором порядку не набула права власності на спірну квартиру, у зв`язку чим дійшов висновку про те, що вимога позивача щодо визнання її власником квартири не ґрунтуються на вимогах закону;

- позивачка в обґрунтування своєї позовної вимоги не надала жодних належних та допустимих доказів того, що вона є власником нерухомого майна, а сам по собі Договір № 16-3-1 про співпрацю в будівництві квартири від 10 грудня 2005 року жодним чином таке право власності не доводить. Отже, за правилом ст. 388 ЦК України суд не вправі витребувати спірне майно від набувача ОСОБА_2 на користь позивачки, оскільки у такий спосіб в судовому порядку захищається порушене право власника майна, яким не є позивачка;

- щодо вимог про визнання договору недійсним, суд зазначив, що рішеннями у господарській справі №1-7/158-09-3124 встановлена правомірність розпорядження майновими правами на спірну квартиру шляхом її передання від ТОВ "Гранит К" до ОК "Радуга-3", який в подальшому передав квартиру на користь ОСОБА_2 . На договір асоційованого членства щодо спірної квартири, що укладений між ОК "Радуга-3" та ОСОБА_2 , поширюється презумпція правомірності правочину, яка не спростована.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що10 грудня 2005 року, між ТОВ «Граніт К» та ОСОБА_3 , укладено договорі № 16-3-1 про співпрацю в будівництві квартири в житловому будинку АДРЕСА_2 , предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_3 на 3 поверсі, загальною площею 41,15 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Після смерті ОСОБА_1 відкрилась спадщина, яку отримала його дружина ОСОБА_3 як єдиний спадкоємець, яка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом на все майно з чого б воно не складалось, та взагалі на все те, що на день смерті належало спадкодавцеві, та на що він за законом мав право.

25.05.2009 року порушено провадження у справі про банкрутство відносно ТОВ «Гранит К».

У 2017 році, в процесі санації ТОВ «Гранит К», арбітражним керуючим Лахненко Є.М. було надано зміни до плану санації, що були схвалені зборами кредиторів, комітетом кредиторів, погоджені забезпеченим кредитором, підписані від боржника ТОВ «Гранит К» керуючим санацією ОСОБА_4 , інвестором ОК «Радуга-3», заставним кредитором ТОВ «Інвест Холдинг Юг». Вказані зміни до плану санації були затверджені ухвалою Господарського суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року.

Обслуговуючий кооператив «Радуга З» прийнятий у якості інвестора та йому надано згоду на погашення заборгованості Боржника перед всіма кредиторами шляхом фінансування завершення будівництва та сприяння введенню в експлуатацію 4-х секційного 11-поверхового житлового комплексу «Адмірал», що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , у житловому комплексі «Адмірал» та передачі у власність фізичним особам пайовикам житлової та нежитлової площі у ЖК «Адмірал». Інвестор у повному обсязі виконає зобов`язання Боржника в обмін на передання Інвестору від фізичних осіб пайовиків ЖК «Адмірал» грошових коштів в розмірі, сума яких буде розрахована за формулою та у якості погашення дебіторської заборгованості, а також в обмін на передання Інвестору права власності на всі вільні (не реалізовані) площі житлових та нежитлових приміщень у ЖК «Адмірал» (з отриманням Інвестором всієї фінансової вигоди від продажу таких вільних площ третім особам), який розташований за вказаною адресою.

Господарським судом Одеської області від 03.04.2019 року продовжено строк санації, затвердженого ухвалою Господарського суду від 24.11.2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОК «Радуга-3» звертаючись з листом до керуючого санацією ТОВ «Гранит К», зазначало про те, що будівництво житлового комплексу «Адмірал» знаходиться на завершальному етапі, відсоток готовності 95%. Відповідно до ухвали про затвердження змін до плану санації та продовження строку процедури санації №1-7/158-09-3124 від 04 жовтня 2017 року та інвестиційного договору від 07.12.2017 року майнові права на усі вільні (ті які не мали бути передані фізичним особам пайовикам відповідно до плану санації) житлові (91) та нежитлові (54) площі у ЖК «Адмірал» реалізував.

12.07.2018 року між ОК «Радуга-3» та ОСОБА_2 укладено договір асоційованого членства №НР25116 на об`єкт нерухомості, а саме квартиру, будівельний номер АДРЕСА_3 , на 3 поверсі.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у грудні 2019 року Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції Одеської області видав ТОВ «Гранит К» сертифікат серії ОД №82, яким засвідчив відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та готовності його до експлуатації, а саме житлового комплексу «Адмірал», розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

З додаткової угоди від 13.12.2019 року, укладеної до договору №НР25116, будівельний № 16, після здачі будинку в експлуатацію об`єкт нерухомості квартира АДРЕСА_4 .

06.03.2020 року рішенням виконкому Таїровської селищної ради №54 присвоєно адресу об`єкту будівництва буд АДРЕСА_5 .

06.03.2020 року до договору №НР25116 внесені зміни з приводу адреси, яка зазначена у рішенні виконкому Таїровської селищної ради №54.

Поряд з цим, ОСОБА_1 звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просила скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 04.10.2017 року у справі № 1-7/158-09-3124 в частині затвердження судом змін до плану санації ТОВ "Гранит К", схвалених рішенням зборів кредиторів, оформленим протоколом № 7 від 05.09.20року щодо передання на праві власності певним особам та продажу третім особам у першій місяць після закінчення будівництва та введення в експлуатацію ЖК "Адмірал", однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , в житловому комплексі "Адмірал", загальною площею 43,49 кв. м, (41,15 кв. м.), розташовану на третьому поверсі у 1-ій секції цього житлового будинку.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.09.2021, залишеною в силі постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.01.2022 року у справі №1-7/158-09-3124, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 04.10.2017 року у справі №1-7/158-09-3124 залишено без змін.

Господарські суди у справі №1-7/158-09-3124 встановили правомірність невключення позивачки до списку кредиторів в плані санації ТОВ Гранит К та відсутність факту набуття майнових прав на однокімнатну квартиру.

Колегія суддів виходить з такого.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Щодо позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 1-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Частиною третьою статті 4 Закону України "Про інвестиційну діяльність" закріплено порядок інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема, з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва.

Відповідно до пункту 5 статті 7 та статті 4 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Згідно з пунктом 6 статті 7 цього Закону інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою.

Статтею 2 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" вказано, що об`єкт інвестування це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном.

Згідно зі статтею 177 ЦК України до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). За правилами статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 21 грудня 2022 року у справі № 569/5399/20 (провадження № 61-7682св21), від 01 лютого 2023 року у справі № 569/6009/19 (провадження № 61-3803св22).

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність").

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах: від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Законодавством встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб, а інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Тобто інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20), у постановах Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 923/447/15.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

13 травня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи № 760/17864/16-ц (провадження № 61-699св17) підтвердив раніше сформовану позицію, викладену в постановах від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) та від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), яка полягає в тому, що в разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

За загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється.

Частиною першої статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Положенням пункту 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553), для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються такі документи: 1) документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо; 2) технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо). У разі придбання особою безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром є одиниця нерухомості, документами, що підтверджують набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу облігацій та за наявності документ, згідно з яким здійснювалось закріплення відповідного об`єкта інвестування за власником облігацій (договір резервування, бронювання тощо).

Таким чином, саме інвестор, як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 зазначеної статті).

Якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи.

Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.

За умови виконання інвестором власних зобов`язань за інвестиційним договором після завершення відповідно до вимог закону будівництва об`єкта інвестування у інвестора виникають права, тотожні праву власності, а відтак інвестор може ставити питання про витребування такої житлової нерухомості від інших осіб, які нею незаконно заволоділи.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).

Судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від відповідача Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові також зробила правовий висновок про те, що інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкта нерухомого майна, а тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових прав та витребування своєї власності з незаконного володіння іншої особи (статті 392, 388 ЦК України). При цьому не вимагається визнання недійсними нікчемних правочинів, які спрямовані на незаконне заволодіння майном інвестора іншими особами (стаття 228 ЦК України).

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що 10 грудня 2005 року, між ТОВ «Граніт К» та ОСОБА_3 , укладено договорі № 16-3-1 про співпрацю в будівництві квартири в житловому будинку АДРЕСА_2 , предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_3 на 3 поверсі, загальною площею 41,15 кв.м.

Укладаючи Договір № 16-3-1 від 10 грудня 2005 року ОСОБА_1 як правонаступник ОСОБА_3 отримала обмежене речове право, за яким вона наділена певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому, за умови належного виконання договору.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У ході розгляду справи позивачка стверджує, що на виконання умов договору ОСОБА_3 05.05.2005 року сплачено 152 745 гривен. Відповідно до замірів фактичної площі квартири складає 43,49 кв.м.. 25.03.2010 року між ТОВ «Гранит К» та ОСОБА_3 , укладено додаткова угода № 1, в якої погоджена площа квартири, та встановлена сума доплати за 2,34 кв.м. На виконання додаткової угоди, ОСОБА_3 27.04.2010 року сплачено 9991,80 гривен, 21.05.2010 року 3461 гривню. Відповідно до довідки, виданою ТОВ «Гранит К», за № 9 від 26.05.2010 року, ОСОБА_3 повністю виконав зобов`язання по сплаті за 43,49 кв.м. відповідно до акту від 25.03.2010 року.

Так ОСОБА_1 наполягає на тому, що її чоловік виконав свої грошові зобов`язання за договором № 16-3-1 від 10 грудня 2005 року, повністю сплативши вартість об`єкта інвестування, установлену цим договором (вартість 43,49 кв. м незавершеної будівництвом квартири), тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва (квартиру), який було введено в експлуатацію.

У відповідності до п. 2.2.1 Договору № 16-3-1 Інвестор зобов`язувався інвестувати будівництво квартири шляхом перерахування коштів на рахунок Підрядника.

Умовами Договору №16-3-1 встановлено, що ТОВ «Гранит К» зобов`язується передати позивачці всю необхідну документацію для передачі у власність Інвестору відповідно до акту прийому-передачі однокімнатну квартиру на 3-му поверсі площею 41.15 кв.м, яка відповідає розміру інвестицій наданих Підряднику відповідності до п. 3 цього Договору (п. 2.3.4 Договору). А відповідно до п. 5.3 Договору №16-3-1 кінцева площа побудованої квартири встановлюється Овідіопольським районним БТІ, що відображається в технічному паспорті на квартиру.

Відповідно до пункту п. 2.2.1 Договору № 16-3-1 від 10 грудня 2005 року, грошова сума повинна бути перерахована або внесена Інвестором на поточний рахунок ТОВ «Гранит К».

Отже, з вказаного пункту Договору, чітко вбачається, що інвестування будівництва повинно було здійснюватися ОСОБА_3 саме шляхом перерахування або внесення грошових коштів на поточний рахунок ТОВ «Гранит К», реквізити якого зазначені в договорі.

Водночас суд апеляційної інстанції звертає увагу, що підтвердження сплати вартості спірного нерухомого майна є прерогативою суду під час з`ясування обставин набуття у власність майнових прав на об`єкт нерухомості.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.01.2022 року у господарській справі № 1-7/158-09-3124, встановлені преюдиційні обставини, а саме, що з метою перевірки надходження коштів від фізичних осіб-пайовиків Арбітражним керуючим направлено запит до банківських установ. У відповідь на звернення отримано довідку АБ «Укргазбанк» №5-255/15/687/2018 від 14.09.2018 року про відсутність факту надходження коштів на рахунок ТОВ «Гранит К», відкритий 22.10.2013 року, зокрема, від ОСОБА_3 , спадкоємцем якого є ОСОБА_1 .

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.

Таким чином, суди у господарській справі №1-7/158-09-3124 встановили правомірність невключення позивачки до списку кредиторів в плані санації ТОВ «Гранит К» та відсутність факту набуття ОСОБА_1 майнових прав на однокімнатну квартиру.

Разом з тим, ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.05.2009 року порушено провадження у справі № 1-7/158-09-3124 про банкрутство ТОВ «Гранит К» за загальною процедурою банкрутства, відповідно до Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом в редакції, чинній до 18.01.2013 року (далі по тексту - Закон):

- введено мораторій на задоволення вимог кредиторів;

- накладено арешт на все належне майно ТОВ «Гранит К»;

- заборонено боржнику, МБТІ та РОН, іншим особам вчиняти будь-які дії по відчуженню майна боржника, де б воно не знаходилось та в якому б вигляді воно не було, здійснювати дії по реорганізації боржника, внесення майна та інших активів як внеску у підприємства, організації, що засновуються;

- введено процедуру розпорядження майном товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К». Розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Симоненка Олега Петровича.

Відповідно до п.1 ст. 22 Закону під розпорядженням майном розуміється система заходів щодо нагляду та контролю за управлінням і розпорядженням майном боржника з метою забезпечення збереження, ефективного використання майнових активів боржника, проведення аналізу його фінансового становища, а також визначення наступної оптимальної процедури (санації, мирової угоди чи ліквідації) для задоволення в повному обсязі або частково вимог кредиторів.

Розпорядник майна - фізична особа, яка відповідно до судового рішення господарського суду забезпечує здійснення процедури розпорядження майном.

Пунктом 8 ст. 22 Закону керівник або орган управління боржника виключно за погодженням з розпорядником майна вчиняють правочини (укладають договори) щодо відчуження або обтяження нерухомого майна боржника, в тому числі його передачі в оренду, заставу, внесення зазначеного майна до статутного капіталу іншого підприємства або господарського товариства, розпорядження нерухомим майном боржника у будь-який інший спосіб.

Додаткова угода від 25 березня 2010 року, як невід`ємна частина Договору №16-3-1 від 10 грудня 2005 року, укладена після порушення господарським судом провадження про банкрутство, під час дії процедури розпорядження майном боржника, без будь-якої згоди розпорядника майна і стосується майна, що перебувало під арештом, який накладений госопдраським судом в межах процедури про банкрутство та введення мораторію на задовлення вимог кредиторів.

Відтак, на переконання колегії суддів, ОСОБА_1 не набула майнові права (тотожні праву власності) на однокімнатну квартиру, яка є предметом Договору № 16-3-1 від 10 грудня 2005 року, укладеного між ТОВ «Граніт К» та ОСОБА_3 , та як наслідок не набула права вимогати повернення об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.

На підставі вищевикладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем наявності у неї майнового права на спірну квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 43,49 кв.м., а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання договору недійсним, про скасування рішення державного реєстратора.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України).

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог.

У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі "Марченко М.В. проти України", заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо "права" як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Необхідно, щоб на момент виконання рішення суду про витребування майна у відповідному державному реєстрі володільцем цього майна був (залишався) відповідач.

Колегія суддів звертає увагу, що суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності) (пункт 62 постанови ВП ВС від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У таких випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав, скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірне майно, визнання недійсним договору асоційованого членства №НР25116 від 12.07.2018 року ьа жожаткової угоди до договору, укладеного між ОК «Радуга» та ОСОБА_2 , необхідно відмовити з огляду на обрання позивачем неефективних способів захисту.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і "майном".

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності", як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

За обставинами цієї справи, враховуючи всі наведені вище принципи, колегія суддів вважає, що позбавлення відповідачки ОСОБА_2 спірної квартири, становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки позивачкою не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення спірного майна для захисту інтересів позивачки ОСОБА_1 є більш важливими, ніж дотримання права відповідачки ОСОБА_2 , яка набула права власності на спірну квартиру правомірно.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм "поза розумним сумнівом", дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 29.12.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова