КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/571/24 Головуючий у суді І інстанції Ковбасюк О.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Журби С.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 04 червня 2021 року в результаті укладення договору дарування із ОСОБА_3 він набув право власності на житловий будинок загальною площею 33,6 кв. м, житловою площею 20,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та розташований на неприватизованій земельній ділянці з кадастровим номером :85:241:0002.

Того ж дня позивачу був наданий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 260085924 із зазначенням реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна: 000.

Напередодні укладення договору дарування від 04 червня 2021 року, а саме 30 травня 2021 року позивачем було замовлено та отримано за актом про відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) межові знаки земельної ділянки з кадастровим номером :85:241:0002.

Під час укладення зазначеного договору дарування житлового будинку ОСОБА_3 надав позивачу наступні документи: технічну документацію із землеустрою за 2020 рік; кадастровий план земельної ділянки :85:241; акт про відновлення меж земельної ділянки від 19 серпня 2020 року; акт передачі межових знаків на зберігання від 19 серпня 2020 року; матеріали польових геодезичних робіт М1:500; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 213979521 від 25 червня 2020 року; технічний паспорт на Фруктову 10-В від 15 червня 2020 року; довідку про показники об`єкта нерухомого майна № 1 від 15 червня 2020 року.

Враховуючи наведене, позивач вказував, що у законний спосіб набув право власності на об`єкт нерухомого майна, що був збудований та зареєстрований відповідно до норм чинного законодавства.

Впродовж тижня після набуття права власності позивач, маючи намір щодо реконструкції набутого житлового будинку, демонтував останній, залишивши тільки фундамент, на якому планував з часом збудувати двоповерхову житлову будівлю.

Однак, починаючи з липня 2021 року на хвіртці паркану перед земельною ділянкою із кадастровим номером :85:241:0002, тобто там, де був розташований демонтований позивачем будинок, сусідом ОСОБА_2 був встановлений замок, що перешкоджає доступу позивача до його власності.

Свою позицію відповідач та його дружина ОСОБА_4 , які мають право власності на 7/50 будинку, розташованого на межі із земельною ділянкою позивача (між будинками відсутній паркан), обґрунтовують тим, що зазначена земельна ділянка належить їм і що ніякого будинку на земельній ділянці не було.

Позивача до належного йому будинку (тобто того, що від нього залишилось - фундаменту) сусіди не пускають, чим унеможливлюють не тільки користування земельною ділянкою, у тому числі догляд за нею та утримання, а й перешкоджають йому у реконструкції (будівництві) набутого у власність будинку. Неодноразові спроби мирного вирішення спірних питань із вказаними сусідами ні до чого не призвели, Волкови наполягають, що позивач не має ніякої власності, а земельна ділянка належить їм.

З огляду на те, що вирішення наведеного питання мирним шляхом із обопільної згоди не вбачається можливим, ОСОБА_1 змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та просив усунути йому перешкоди у користуванні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у доступі до майна, а також шляхом зобов`язання відповідача демонтувати замок на хвіртці паркану домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що розташоване на неприватизованій земельній ділянці кадастровий номер :85:241:0002.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Вишнякова Д.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції в ухваленому рішенні зробив суперечливі висновки, а саме:

вказав, що доказів на підтвердження факту наявності паркану чи хвіртки, як і факту існування самого замку (його вигляду, способу кріплення на хвіртці тощо) позивачем не надано, але раніше був та на даний час є дощатий паркан із хвірткою;

зазначив, що замок у хвіртці паркану дійсно встановив відповідач і позивач ключі не міг отримувати, але разом із цим вважав недоведеною ту обставину, що встановленням замка у хвіртці було порушено права позивача як власника майна;

вважав, що позивач має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном але ним не доведено ні факту протиправної поведінки відповідача, ні того, що його права як власника порушені саме відповідачем.

Окремо позивач звертає увагу на покази свідка ОСОБА_5 , яка є дружиною відповідача та яка під присягою підтвердила наявність замку у хвіртці паркану, який встановив ОСОБА_2 , проте не надав ключі позивачу.

Також в матеріалах справи у якості доказу є відео, на якому зафіксовано, що дружина відповідача у присутності дружини позивача та патрульних поліцейських говорить, що має право перекривати доступ до земельної ділянки позивачу.

Відзив на апеляційну скаргу відповідача до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Вишнякова Н.В. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 червня 2021 року між ОСОБА_3 , як дарувальником, та ОСОБА_1 , як обдарованим, був укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бережним В.О. та зареєстрований в реєстрі за № 669, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував позивачу житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та розташований на неприватизованій земельній ділянці кадастровий номер :85:241:0002.

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 260085924 від 04 червня 2021 року на підставі вказаного договору дарування за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 33,6 кв. м, житловою площею 20,4 кв. м, по АДРЕСА_1 .

На підтвердження права власності на вказаний будинок позивачем також надано суду копію технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 , площею 0,0253 га для експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , виготовленої ТОВ «ІЗПВ «Укрземконсалт» у 2020 році.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту наявності фундаменту або іншої споруди за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, як вбачається із відповіді Подільської районної в місті Києві державної адміністрації № 106-106/ОП/В-556-2012 від 23 липня 2024 року, наданої на письмове звернення ОСОБА_5 від 17 липня 2024 року щодо надання інформації про присвоєння поштової адреси житловому будинку (будівлі) по АДРЕСА_1 , вказаним органом виконавчої влади розпорядження про присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна за зазначеною адресою не видавалось.

Відповідно до наявних у матеріалах справи відомостей земельна ділянка з кадастровим номером :85:241:0002 є неприватизованою.

Також встановлено, що ОСОБА_2 є власником 7/50 часток будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, суміжній із ділянкою, де був розташований демонтований позивачем будинок.

Відомості щодо інших співвласників будинку по АДРЕСА_1 в матеріалах справи відсутні.

На підставі показань свідків ОСОБА_5 , яка є дружиною відповідача, та ОСОБА_6 суд першої інстанції прийняв до уваги доводи позивача про те, що на території земельної ділянки по АДРЕСА_1 знаходиться паркан із хвірткою, в якій встановлено замок.

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд вважав недоведеною ту обставину, що встановленням замка у хвіртці було порушено права позивача, як власника майна. Позивачем не надано доказів, які б вказували на те, що відповідач чинить йому перешкоди у здійсненні ним права користування його власністю.

Суд зазначив, що сам по собі факт встановлення замка на хвіртці паркану на території земельної ділянки, яка є суміжною між сторонами, не може свідчити про винну поведінку відповідача, за відсутності переконливих доказів на підтвердження цього факту. Таким чином, позивачем не доведено ні факту протиправної поведінки відповідача, ні того, що його права, як власника, порушені саме відповідачем.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Тобто, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Згідно зі статтями 316, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з частиною першою, другою статті 120 ЗК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, у разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно з частинами першою, другою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння.

Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном.

У пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 467/1496/16-ц (провадження № 61-12820св19) вказано, що «позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача».

У постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 308/13730/15 (провадження № 61-1897св20) зазначено, що «підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 створюються перешкоди у користуванні належним йому житловим будинком по АДРЕСА_1 , який він демонтував, залишивши лише фундамент, на основі якого планував збудувати іншу житлову будівлю, шляхом встановлення відповідачем замка на хвіртці паркану перед неприватизованою земельною ділянкою із кадастровим номером :85:241:0002, що перешкоджає доступу позивача до його власності.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , а відповідач - співвласником будинку АДРЕСА_1 .

Право власності сторони набули майже одночасно, а саме: ОСОБА_1 став власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного ним із ОСОБА_3 04 червня 2021 року, а ОСОБА_2 став співвласником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування 7/50 частин житлового будинку, укладеного ним із ОСОБА_3 23 червня 2021 року (а.с. 8, 9, 64, 65).

Тобто, дарувальником за обома договорами дарування була одна і та ж особа - ОСОБА_3 .

З урахуванням норм статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до позивача перейшло право користування на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок загальною площею 33,6 кв. м, по АДРЕСА_1 , а отже він має право вільного доступу до земельної ділянки в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землекористувача ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції за відсутності доказів, які б вказували на те, що договір дарування житлового будинку від 04 червня 2021 року був визнаний недійсним або реєстрація права власності позивача на вказаний будинок була скасована у встановленому законом порядку, вважав, що позивач має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном.

Разом із цим, судом зазначив, що ним не встановлено наявність перешкод у користуванні позивачем своєю власністю, а також не встановлено, що такі перешкоди чиняться відповідачем.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Як встановлено судом із показань свідка ОСОБА_5 , яка є дружиною відповідача, на земельній ділянці по АДРЕСА_1 раніше був та на даний час є дощатий паркан із хвірткою. Замок у хвіртці паркану дійсно встановив ОСОБА_2 та ключі від замка роздав усім співвласникам будинку по АДРЕСА_1 , оскільки паркан знаходиться на сумісній земельній ділянці. Однак позивач ключі не міг отримувати, оскільки він не є співвласником будинку по АДРЕСА_1 . При цьому вхід на територію позивача знаходиться з боку яру, який є аварійним, у зв`язку з чим кожні півроку там проводять відповідні перевірки спеціальні служби.

На підставі цих показань свідка ОСОБА_5 , а також свідка ОСОБА_6 суд першої інстанції прийняв до уваги доводи позивача про те, що на території земельної ділянки по АДРЕСА_1 знаходиться паркан із хвірткою, в якій встановлено замок.

Матеріали справи також містять докази звернення 24 листопада 2023 року представника позивача - адвоката Ванжули Я. до Подільського управління поліції ГУ НП у м. Києві стосовно перешкод у доступі до майна ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26).

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 заперечував право ОСОБА_1 на доступ до домоволодіння по АДРЕСА_1 та підтвердив факт відсутності такого доступу у листопаді 2023 року внаслідок зміни замків на хвіртці паркану, вважаючи, що останній не міг набути право власності на будинок АДРЕСА_1 чи на його фундамент (а.с. 50-53).

Проте доказів оспорювання підстави набуття позивачем права власності на житловий будинок (договору дарування), а також визнання незаконною державну реєстрацію права власності позивача на вказаний будинок відповідач суду не надав.

Відомості про те, що право власності позивача на житловий будинок АДРЕСА_1 припинилось в порядку, встановленому статтею 349 ЦК України, а саме внаслідок знищення майна, у розпорядженні суду теж були відсутні.

Отже, суд першої інстанції дійшов суперечливих та необґрунтованих висновків щодо недоведеності тієї обставини, що встановленням замка у хвіртці було порушено права позивача, як власника майна, а також щодо відсутності достатніх даних про те, що відповідач вчинив позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування його власністю.

Поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що для належного користування об`єктом нерухомого майна (або його конструктивними елементами) власник повинен мати можливість вільного доступу до нього із земель загального користування, однак внаслідок встановленого відповідачем замку у хвіртці паркану перед земельною ділянкою, яка не перебуває у приватній власності і на якій розташоване вказане майно, було спричинено порушення права власності позивача, що пов`язано з позбавленням права вільного користування його майном, що у свою чергу є недопустимо.

Відповідно до положень статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України, пункту 1 статті 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, та статті 41 Конституції України кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та/або розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Колегія суддів враховує, що у цій справі порушення прав позивача полягає саме у відсутності вільного доступу до його майна внаслідок неправомірних дій відповідача, які полягали в заміні замка у хвіртці паркану, що огороджує присадибну земельну ділянку, та відмови передати ключі від цієї хвіртки позивачу.

З огляду на викладене, оскільки позивач не має вільного доступу до своєї власності через неправомірні дії відповідача, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав дляусунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні майном, а саме шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити позивачу перешкоди у доступі до його майна за адресою: АДРЕСА_1 , та передати позивачу екземпляр ключів від замка на хвіртці паркану за вказаною адресою.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання вчинити дії.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Виходячи з наведеного, із відповідача на користь позивача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем у межах цієї справи, а саме 1 211,20грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 1 453,44грн - за подання апеляційної скарги на рішення суду, а всього - 2 664,64 грн судових витрат.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у доступі до його майна за адресою: АДРЕСА_1 , та передати ОСОБА_1 екземпляр ключів від замка на хвіртці паркану за вказаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 664,64 грн судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 грудня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: С.О. Журба

Д.О. Таргоній