Справа № 462/5757/18 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І
Провадження № 22-ц/811/3478/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю секретаря Цьони С.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на ухвалу Залізничного районного суду міста Львова від 09 жовтня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою заяву ОСОБА_1 про зміну сторони виконавчого провадження, зміну сторони у виконавчому листі, поновлення строку пред`явлення виконавчих документів, - повернуто позивачу разом з доданими до неї документами (а.с. 144-145).

Згадану ухвалу оскаржив позивач.

Апелянт просять оскаржувану ухвалу скасувати і направити матеріали справи для продовження її розгляду до суду першої інстанції, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Зазначає, що «надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства є неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції».

Акцентує увагу, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи у відповідності до п. 1 ч. 1,3 ст. 62 ЦПК і ця норма «не презюмує обов`язок доказування дійсності довіреності».

Вважає, що суд в оскаржуваній ухвалі прийшов до висновку про недійсність довіреності (та про повернення заяви через це) без належних на те доказів, адже «заява підписана адвокатом який міститься в реєстрі адвокатів України даний реєстр є відкритим, посадове становище є відомим».

Також вважає, що у випадку, коли суд визнав довіреність спірною, він мав би залишити апеляційну скаргу без руху (а.с. 149-152) .

03 листопада 2025 року ухвалою Львівського апеляційного суду було відкрито апеляційне провадження за вищезгаданою апеляційною скаргою, запропоновано учасникам справи протягом 15-ти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу та ухвалено розгляд справи у відповідності до частини 2 статті 369 ЦПК України проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.204 - 205).

Клопотань від сторін про апеляційний розгляд справи з повідомленням учасників справи не поступало.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали, повернення заяви про зміну сторони виконавчого провадження та інше ОСОБА_1 суд мотивував тим, що надана останнім довіреність № 023420/24 від 04 грудня 2024 року, згідно якої Акціонерне товариство «Сенс Банк» в особі члена правління Шклярука О.Г. уповноважило Блажевського П.І. бути представником АТ «Сенс Банк», не може прийматися до уваги, оскільки«матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 , дійсно є членом правління, та в його повноваження входить укладати будь-які правочини, у тому числі видавати довіреності від імені товариства», а «надана суду копія статуту взагалі не містить положення, які б визначали обсяг повноважень члена правління товариства, порядок їх реалізації та межі відповідальності цієї посадової особи» і цей «статут надано суду не в повному обсязі: текст містить лише 4 розділи, що свідчить про наявність пропусків, які можуть істотно впливати на зміст документа та його правове значення», а тому «він не може бути використаний як належний доказ для підтвердження наявності чи відсутності у члена правління АТ «Сенс Банк» відповідних повноважень» (а.с. 144-145).

ЦПК України встановлено, що позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи (частина 2 статті 175), і що до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача (частина 7 статті 177).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з ч. 3 ст. 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Статтею 62 ЦПК України передбачено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Як вбачається з матеріалів справи, заява Акціонерного товариства «Сенс Банк» підписана представником Блажевським П.І. До заяви долучено копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я Блажевський Петро Іванович та довіреність №023420/24 від 04 грудня 2024 року, підписану членом правління АТ «Сенс Банк» Шкляруком О.Г.

Із змісту довіреності вбачається, що Акціонерне товариство в особі члена правління Шклярука О.Г., який діє на підставі Статуту та рішення Правління № 300 від 26.07.2024 року, цією довіреністю уповноважило адвоката Блажевського П.І. представляти інтереси АТ «Сенс Банк» в судах: місцевих судах (загальних, господарських, адміністративних), апеляційних судах (загальних (з розгляду цивільних і кримінальних справ), господарських, адміністративних), Верховному суді (судових палатах Верховного суду) та третейських судах, з правами, які надані законодавством позивачу, відповідачу, третій особі, скаржнику. Цією довіреністю уповноважено Блажевського П.І. підписувати та/або подавати від імені довірителя зокрема «заява про видачу судового наказу та виконавчого листа….. а також подавати та отримувати будь-які інші необхідні заяви, довідки та документи» (а.с. 131).

З урахуванням змісту цієї довіреності, позовна заява підписана уповноваженим представником позивача.

Положення ЦПК України не вимагають долучення до позовної заяви документів, що підтверджують повноваження відповідного керівника юридичної особи у випадку наявності у справі довіреності на представництво інтересів юридичної особи іншою особою.

Крім цього, відомості, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних).

Верховним Судом в ухвалі від 23 січня 2020 року у справі № 926/1336/19 викладено позицію про те, що якщо до поданої заяви (скарги) не додано установчих документів, що підтверджують повноваження особи станом на момент подання заяви (скарги), і такі документи відсутні в матеріалах справи, то суд не позбавлений права перевірити відомості щодо: прізвища, ім`я, по батькові, дати обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, а також дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи, у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У постанові від 04 серпня 2022 року у справі № 640/12628/21 Верховний Суд зауважував, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 826/5500/18 сформувала універсальний принцип, зміст якого полягає у тому, що повернення заяв (скарг) за наявності процесуальної можливості пересвідчитись у наявності в особи повноважень на представництво під час розгляду справи (скарги) ставить під загрозу дотримання завдань судочинства, а також дотримання учасниками справи строків звернення до суду та оскарження судових рішень.

Враховуючи наведене вище в сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що повернення оскаржуваною ухвалою заяви з мотивів, які викладені в цій ухвалі, було щонайменше передчасним, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369 ч.2, 374 п.6, 379 п.п. 3, 4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити.

Ухвалу Залізничного районного суду міста Львова від 09 жовтня 2025 року скасувати і направити справу для продовження її розгляду до згаданого суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 30 грудня 2025 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.