ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року

м. Харків

справа № 613/286/24

провадження № 22-ц/818/4305/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа : Служба у справах дітей Богодухівської міської ради Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 05 червня 2025 року у складі судді Шалімова Д.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_3 який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, після відмови від частини позовних вимог ( а.с. 95) остаточно просив припинити стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів, що були стягнуті рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 19 листопада 2020 року по справі №613/839/20 на утримання дитини ОСОБА_4 з часу набрання даним рішенням законної сили, визначити місце проживання неповнолітньої доньки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зі своїм батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 13 березня 2000 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 19 листопада 2020 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка до 24 лютого 2022 року мешкала разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 . Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 19 листопада 2020 було призначено стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 1 800 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. З 24 лютого 2022 року неповнолітня донька ОСОБА_4 проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні. Позвач повністю опікується її матеріальним забезпеченням, розвитком, станом здоров`я.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2024 року прийнято відмову представника позивача ОСОБА_3 від позову до ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Провадження у справі в частині стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття - закрито.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 05 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовдлено.

Рішення мотивовано тим, що неповнолітня ОСОБА_4 , за домовленістю батьків, з 24 лютого 2022 року проживає з батьком ОСОБА_1 , тобто між сторонами досягнуто згоду щодо того з ким з батьків буде проживати дитина. Таким чином спір між батьками відсутній. Вимоги позивача про припинення стягнення з нього аліментів також не підлягають задоволенню, оскільки сторони не заперечували, що виконавчий лист про стягнення аліментів ОСОБА_2 не пред`являла до примусового виконання, сторони домовились між собою і батько добровільно надавав кошти на утримання доньки доки вона проживала з матір`ю. Після того, як дитина стала проживати з батьком останній кошти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки не сплачував, мати дитини претензій не пред`являла, на даний час навпаки, вона надає кошти ОСОБА_1 на утримання дитини. Крім того, матеріали справи не містять висновку органу опіки та піклування про доцільність чи недоцільність визначення місця проживання дитини з батьком.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, формально розглянув справу та не вирішив спір від якого залежить доля дитини. Рішення суду суперечить інтересам дитини та практиці Верховного суду. Так за змістом правового висновку викладеного у постанові ВС від 14.02.2019 у справі № 377/128/18 відсутність формального заперечення одного з батьків не свідчить про відсутність спору, якщо інтерес дитини вимагає визначеності. Суд мав право та обов`язок ухвалити рішення в інтересах дитини навіть за відсутності спору, враховуючи постійне проживання дитини з батьком, думку дитини, медичну та освітню прив`язку. Судом при розгляді справи не враховано, що: 3 24.02.2022 дитина фактично проживає з батьком; Утримання дитини здійснюється виключно позивачем, що підтверджено документально та свідченнями; Умови проживання дитини з батьком є залежними та безпечними; Воля дитини, яка досягла 10 років, була висловлена в суді вона бажає проживати з батьком; Матеріальну допомогу наразі надає мати, а не батько; що підтверджує зміну сторін у зобов`язанні щодо аліментів; Стаття 273 ЦПК дозволяє припинити стягнення аліментів у разі зміни обставин така зміна відбулася (зміна місця проживання дитини, зміна утримувача). Позивачем надано вичерпні докази того, що з 24 лютого 2022 року неповнолітня донька ОСОБА_4 фактично та постійно проживає з батьком. Це підтверджується: свідченням самої дитини; показаннями свідка ОСОБА_5 ; довідками з навчального закладу та медичних установ; довідками органів місцевого самоврядування. Батько забезпечує проживання, харчування, навчання, лікування дитини, бере участь у всіх сферах її життя. Це є істотною зміною обставин, яка прямо передбачена як підстава для припинення стягнення аліментів (ч. 4 ст. 273 ЦПК України). Таким чином судом порушений принцип найкращих інтересів дитини (ст. З Конвенції про права тини, практика ЄСПЛ). А саме, суд не забезпечив пріоритетність інтересів дитини фактичного проживання, стабільності, зв`язків, навчання, проігнорував визнану практику ЄСПЛ (справа «М.С. проти України)), «Хант проти України») щодо права дитини зберігати сталість життєвого середовища. Замість фактичного стану речей, суд формально встановив відсутність спору, хоча юридичне врегулювання необхідне для захисту інтересів дитини у майбутньому.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 та її батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Богодухівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Харків) 09 березня 2022 року серії НОМЕР_1 , актовий запис 164.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 19 листопада 2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 13 березня 2000 року виконавчим комітетом Білоріченського виконачого комітету Лутугинського району Луганської області, актовий запис №8.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2020 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі в розмірі 1 800 щомісячно, починаючи з 30 липня 2020 року до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до довідки старости Крисинського старостинського округу №2201 від 13 грудня 2023 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та має склад сім`ї: донька ОСОБА_4 та донька ОСОБА_6 , яка зареєстрована, але не проживає.

Згідно з довідкою КЗ « Харківський ліцей №57 Харківської міської ради» «01-13/27/2024 віл 01 лютого 2024 року, ОСОБА_4 навчається в даному навчальному закладі.

Відповідно до довідки КНП « Міська дитяча клінічна лікарня №19» Харківської міської ради №1017/0/523-23 від 29 грудня 2023 року, ОСОБА_4 перебуває під наглядом фахівців КНП « МДКЛ №19» ХМР з 05 червня 2020 року. Під час візитів додому, з дитиною перебував батько ОСОБА_1 або його дружина ОСОБА_5 .

Згідно з довідкою старости Крисинського старостинського округу №17-01-09/59 від 08 травня 2025 року, ОСОБА_1 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживають більше 4 років. На даний момент у будинку проживають внутрішньо переміщені особи.

В судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_5 , яка пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_1 . На даний час вони проживають, як ВПО в м. Харкові, винаймають приватний будинок у знайомих, але в залежності від безпекової ситуації, вони приживають і в с. Максимівка. У неї дуже добрі відносини з донькою чоловіка ОСОБА_4 , остання називає її мамою. Дитина ходить до школи в м. Харкові, навчається дистанційно. Разом з ними проживає і її син від першого шлюбу. Уточнила, що з ОСОБА_1 вони проживали з 2017 року, а у 2020 році офіційно зареєстрували шлюб. ОСОБА_4 , після того, як батьки перестали проживати разом, спочатку проживала у дідуся та бабусі, але вона говорила чоловіку, що неправильно, що дитина має батьків, але не проживає з жодним з них. Коли чоловік захотів, щоб донька проживала з ними, то її мати ОСОБА_2 , забрала ОСОБА_7 до себе в с. Циркуни. Чоловік постійно надавав допомогу дитині, забирав її на вихідні та на канікули. 24 лютого 2022 року ОСОБА_2 зателефонувала до ОСОБА_1 та попросила забрати дитину, чоловік відразу поїхав за нею, з того часу донька постійно проживає з ними. Мати сама захотіла, що дитина проживала з батьком. Вони з чоловіком піклуються про дівчинку, займаються її вихованням, навчанням, забезпечують всім необхідним, водять до лікарів, оскільки вона має певні захворювання, організовують відпочинок, дитина часто їздить до різних таборів. Мати з донькою не спілкується, не цікавиться її життям, матеріальної допомоги не надає, дівчинка не хоче з нею бачитись. У батька з донькою чудові відносини. Зазначила, що поки ОСОБА_8 проживала з матір`ю, чоловік добровільно сплачував кошти, виконавчий лист до виконання не пред`являли.

Допитана в судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_4 пояснила, що з 24 лютого 2022 року вона проживає постійно з батьком та його дружиною ОСОБА_5 . Вони проживають більше часу в м. Харкові, бо вона там навчається в ліцеї, але часто бувають і в с. Максимівка, коли в м. Харкові неспокійно. Зазначила, що до початку війни проживала з мамою в с. Циркуни, але потім її забрав батько до себе і з того часу вона постійно з ним. Коли батьки перестали проживати разом, вона деякий час проживала у дідуся з бабусею у с. Максимівка, але через деякий час мама забрала до себе. Зараз вона проживає з батьком, його дружиною ОСОБА_5 та її сином. Вона хоче проживати з батьком, він піклується про неї, допомагає з домашнім завданням, забезпечує всім необхідним. Вказала, що зараз мама перебуває у Фінляндії, вони спілкуються по телефону два три рази на місяць, мама цікавиться її справами, як пройшов день, чим займалась, надає матеріальну допомогу, нещодавно придбала телефон, запрошує до себе. Коли мама приїздила до м. Харкова та хотіла зустрітись, вона не захотіла з нею бачитись. Вказала, що у неї з батьком та ОСОБА_9 іноді бувають конфлікти, але вони швидко миряться, їй подобається жити з батьком.

Як зазначено в судовому засіданні представником позивача та позивачем між сторонами досягнуто згоду щодо проживання доньки ОСОБА_4 з батьком, мати не заперечує проти позову, що підтверджено представником відповідача в судовому засідання та заявою наданою ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За приписами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У цій справі при вирішенні позову орган опіки та піклування приймав участь у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Проте висновок щодо розв`язання спору між батьками щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав суду не надав.

У частинах четвертій , шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.

Наведені вище положення статті 19 СК та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі.

Так, згідно із частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.

Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили.

У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.

Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.

Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.

Однак не вчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень.

Тому у випадку ненадання висновку органом опіки та піклування, залученим до участі у справі, суд може надати додатковий строк відповідному органу, відклавши розгляд справи. Однак відмовити у винесенні рішення у справі чи зупинити провадження у справі через відсутність такого висновку суд не може.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19.

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини з позивачем суду не надано, клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із необхідністю складання такого висновку від позивача або третьої особи у суді першої та апеляційної інстанції заявлено не було. Навпаки до суду надійшло клопотання про заміну третьої особи ( а.с. 181).

Оскільки сам по собі факт відсутності висновку органу опіки та піклування не може бути підставою відмови у задоволені позову, судова колегія вважає що помилково зазначив відсутність такого висновку як одну з підстав для відмови у позові.

Проте зазначене на правильність вирішення справи та остаточний висновок суд про відмову у задоволені позову не вплинуло, оскільки судом встановлено, що сторони у справі досягли згоди щодо визначення місця проживання їх малолітньої доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка з лютого 2022 року по теперішній час проживає разом із батьком, окремо від матері. Таким чином вихованням дитини займається позивач по справі, при цьому мати дівчинки не позбавлена батьківських прав, вона спілкується з донькою, надає їй кошти, запрошує до себе на відпочинок, ала на даний час відсутня можливість, щоб донька проживала з нею, що можливо у майбутньому. В судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 зазначено та не заперечувалось ОСОБА_10 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , що виконавчий лист про стягнення аліментів ОСОБА_2 не пред`являла до примусового виконання, сторони домовились між собою і батько добровільно надавав кошти на утримання доньки доки вона проживала з матір`ю. Після того, як дитина стала проживати з батьком останній кошти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки не сплачував, мати дитини претензій не пред`являла, на даний час навпаки, вона надає кошти ОСОБА_1 на утримання дитини.

Судова колегія звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою.

З урахуванням наведеного, суд правильно вважав, що ОСОБА_1 не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені його права. Зазначення судом першої інстанції про відсутність спору щодо місця проживання дитини у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, що є підставою для відмови у задоволені позову у визначенні місця проживання дитини.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 та від 10 грудня2024 року у справі № 299/8679/23.

В супереч вимог ст.12, 81 ЦПК України позивач не надав суду доказів добровільної сплати або примусового стягнення з нього на користь відповідачки аліментів на утримання дитини на підставі рішення суду від Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2020 року. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстави для припинення стягнення аліментів присуджених аліментів.

Висновки суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. Всі докази оцінено судом у їх сукупності з урахуванням фактичних обставин справи.

Висновки суду узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги. Судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи аналогічні доводам позовної заяви та були предметом дослідження й оцінки судом, який їх перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 05 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24.12.2025

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина