ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 619/8984/24
Номер провадження 22-ц/818/3200/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

відповідач ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Петренко К. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13 березня 2025 року в складі судді Калиновської Л.В. по справі № 619/8984/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 25 жовтня 2008 року вони з відповідачем перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Дергачiвськоrо районного суду Харкiвської області від 05 грудня 2011 року.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 28 липня 2011 року у справі № 2010/2-1772/11 стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на її користь на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця ВДВС Дергачівського РУЮ у Харківській області від 19 серпня 2011 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного судового рішення.

Згідно з розрахунком, складеним 31 жовтня 2024 року старшим державним виконавцем Міжрайонного ВДВС по Дергачівському та Золочівському районах ГТУЮ у Харківській області станом на 01 листопада 2024 року борг зі сплати аліментів складає 253 604,60 грн.

Розмір пені за прострочення сплати аліментів за період з 01 липня 2011 року по 31 липня 2024 року визначений шляхом сумування розмірів пені по кожному із прострочених платежів та становить 4 614 416,47 грн.

Враховуючи те, що одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі, який не може перевищувати 100 % заборгованості за аліментами, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) у розмірі 253 604,60 грн.

07 січня 2025 року ОСОБА_1 подано відзив на позовну заяву, у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що з 01 червня 2011 року по березень 2015 року аліменти на утримання дитини він давав на руки ОСОБА_2 .

З квітня 2015 року він проходив службу в зоні проведення АТО у складі 5-го Окремого Батальйону Добровольчого Українського Корпусу «Правий Сектор», наразі проходить службу в ЗСУ. Вказав, що всі нарахування по сплаті аліментів проходять через бухгалтерію, у зв`язку з чим його вина у сплаті аліментів відсутня.

В квітні 2019 року він дізнався про відкриття виконавчого провадження № 50663087 Дергачівським відділом державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та в листопаді 2024 року йому стало відомо, що розмір заборгованості складає 253 606 грн 60 коп.

Вказував що розрахунок заборгованості є необґрунтованим, оскільки державним виконавцем не було враховано сплачені ним 24 790 грн. Період розрахунку був проведений з 01 липня 2011 року по 31 липня 2024 року без урахування місяців, коли оплата аліментів ним була проведена.

Також, просив зменшити розмір неустойки на 90 відсотків, з урахуванням його матеріального та сімейного стану.

У 2013 році його мати потрапила у ДТП внаслідок якого потребувала коштовного лікування; у нього на утриманні перебуває дві дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також, під час проходження службу в Збройних Силах України, з травня 2022 року стан його здоров`я погіршився, він вимушений звертатися до лікарів за медичною допомогою та відповідним лікуванням.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 13 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01 липня 2011 року по 31 липня 2024 року в розмірі 235 755,56 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1211 грн 20 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, оскільки він у добровільному порядку не вжив заходів щодо сплати аліментів у визначеному судом розмірі у встановлений строк для їх сплати. Відповідач не спростував презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, що є правовою підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України. Також визначаючи розмір пені, що підлягає стягненню, суд першої інстанції вважав за необхідне зменшити її на суму штрафу 17 849 грн 04 коп.

На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 14 квітня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким залишити позов без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, за відсутності його вини, а тому відсутні підстави для покладення на нього відповідальності, про що були надані відповідні докази.

Також, судом першої інстанції не враховано його матеріальний та сімейний стан.

18 липня 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Репетун Катерина Володимирівна, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що відповідачем не доведено відсутність вини у прострочені сплати аліментів, оскільки доказів що всі нарахування по сплаті аліментів проходили через бухгалтерію за місцем проходження військової служби у ЗСУ відсутні.

Вказувала, що наведений нею розрахунок пені не спростовано, свого контр розрахунку відповідачем не надано.

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_2 не з`явилась.

Судову повістку-повідомлення про розгляд справи 18 грудня 2025 року, надіслану апеляційним судом на адресу ОСОБА_2 останньою отримано 19 червня 2025 року (т. 1, а.с. 104).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Петренко К. Л., які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що з 25 жовтня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дергачiвськоrо районного суду Харкiвської областi від 05 грудня 2011 року (том 1, а.с. 24).

Сторони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с. 16 зворот).

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 28 липня 2011 року у справі № 2010/2-1772/11 стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття (том 1, а.с. 24 зворот).

Постановою державного виконавця ВДВС Дергачівського РУЮ у Харківській області від 19 серпня 2011 року відкрито виконавче провадження № 30528625 з примусового виконання вищезазначеного судового рішення. Примусове стягнення аліментів здійснюється в межах виконавчого провадження № 50663087 (том 1, а.с. 25).

Згідно розрахунку боргу по аліментах від 31 жовтня 2024 року № 63191, складеного старшим державним виконавцем Міжрайонного ВДВС по Дергачівському та Золочівському районах ГТУЮ у Харківській області станом на 01 листопада 2024 року борг ОСОБА_1 зі сплати аліментів складає 253 604,60 грн (том 1, а.с. 31-32).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною 2 статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина 4 статті 155 СК України).

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Частинами 1 та 2 статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (див.: пункт 8.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі№ 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), пункт 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження 61-12735сво23) зазначено, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадків, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Парламент встановив у частині 1 статті 196 СК України максимальну межу для пені, передбачивши, що розмір пені не повинен перевищувати розміру заборгованості, на яку вона нараховується. Окрім цього в сфері судового розсуду перебуває вирішення питання про зменшення пені (частина 2 статті 196 СК).

Тобто алгоритм визначення розміру пені, який підлягає стягненню на користь одержувача аліментів, полягає в наступному: спочатку, з урахуванням максимальної межі, визначається пеня; після цього з`ясовується чи є підстави для її зменшення. При вирішенні питання про стягнення пені (стаття 196 СК) законодавець надає суду право зменшувати розмір пені, а не звільняти платника аліментів від її сплати.

Тлумачення частини 2 статті 196 СК свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох підстав, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Суд при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки враховує матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів.

Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів як підстав для зменшення розміру пені. Такий матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів має доводитися платником на момент коли відбулося прострочення чи повна несплата аліментів.

Визначення справедливого та розумного розміру пені при застосуванні конструкції зменшення розміру пені належить до суддівського розсуду. Суд має забезпечити, щоб зменшення пені не порушувало права одержувача аліментів, але водночас не створювало надмірного фінансового навантаження для платника аліментів. Пеня має бути співрозмірною з правопорушенням (зокрема, прострочення, невиконанням зобов`язань, наявність/відсутність часткової оплати). Розмір пені має залишатися співрозмірним із розміром основного зобов`язання, тому суд не може зменшувати пеню до такої міри, що виключала б її роль як «стимулу» для своєчасного виконання аліментних зобов`язань.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі 725/4115/21 (провадження № 61-7782св24), від 18 квітня 2025 року у справі № 932/541/23 (провадження № 61-185св25) та інші.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України.

Суд першої інстанції, враховуючи наведені норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів та їх доводів, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на дитину.

Заперечуючи щодо стягнення пені за прострочення аліментів, відповідач як на підставу відсутності вини у виконанні аліментних зобов`язань посилався на те, що він проходив військову службу та всі нарахування по сплаті аліментів проходили через бухгалтерію, що виключає його винні дії.

Матеріали справи не містять відомостей, що мала місце бухгалтерська помилка та нездійснення виплат обумовлено діями третій осіб.

ОСОБА_1 не доведено вжиття усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання зі сплати аліментів. Доказів, що ним добровільно сплачувались суми, визначені судовим рішенням також відсутні.

Отже, відповідачем не спростовано презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, що є правовою підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України.

Щодо зменшення розміру пені, то судова колегія також не вбачає підстав для її зменшення.

Наявність інший фактичних шлюбних відносин та дітей не звільняє платника аліментів від його обов`язку. З позовами про зміну розміру аліментів відповідач у зв`язку зі вказаними обставинами не звертався, а тому доводи ОСОБА_1 про обтяжливих характер таких витрат судова колегія не приймає до уваги.

Також, саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів як підстави для зменшення розміру пені. Такий матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів має доводитися платником на момент коли відбулося прострочення чи повна несплата аліментів.

Обставини, на які посилається відповідач зміна стану здоров`я у зв`язку з проходженням служби відповідно до наданої їм медичної документації, мали місце після 2022 року.

Між тим, відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, відповідач з 2011 року не виконував належним чином рішення суду.

Тобто, виникнення заборгованості мало місце ще до існування обставин, на які посилається відповідач, а тому судова колегія не вбачає підстав вважати, що несплата аліментів обумовлена саме станом здоров`я ОСОБА_1 .

Також, Постановою державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Дергачівському та Золочівського ГТУЮ від 08 листопада 2018 року на ОСОБА_1 накладено штраф у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік (том 1, а.с. 147 -148).

Постановою старшого державного виконавця Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ МЮ від 05 грудня 2024 року внесено зміни до Постанови від 08 листопада 2018 року та вказано, що розмір штрафу складає 17849 грн 04 коп.

Постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 08 лютого 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП (том 1, а.с. 30).

Отже, до відповідача вживались заходи у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення, проте належних висновків ОСОБА_1 не зробив, заборгованість не погасив, хоча відповідно до його пояснень, про існування такої постанови про накладення штрафу йому було відомо ще у 2019 році.

Заперечуючи проти розрахунків позивача та державного виконався щодо обсягу аліментних зобов`язань та відповідно пені, відповідачем доказів на його спростування та альтернативного розрахунку не надано, докази сплати аліментів у більшому обсязі, ніж враховано державним виконавцем, відсутні.

За таких обставин, судова колегія не вбачає підстав для зменшення розміру пені, понад законодавчо обмеженого розміру, передбаченого статтею 196 СК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13 березня 2025року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина