ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/851/25Головуючий у 1-й інстанції Снігурський В.В.
Провадження № 22-ц/817/1146/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

за участю секретаря Дідух М.Є.,

позивача ОСОБА_1 та його представників адвокатів Заплітної І.А. та Глушко Л.І.,

представника відповідача - Безкоровайної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №599/851/25 за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , Тернопільської обласної прокуратури на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 16 вересня 2025 року, ухвалене суддею Снігурським В.В., повний текст якого складено 19 вересня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до Тернопільської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тернопільської обласної прокуратури з вимогами про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10 серпня 2022 року слідчим четвертого СВ Територіального управління ДБР, розташованого у м.Львові, ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні №0000068 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.201-2 КК України. 12 серпня 2022 року ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області щодо позивача обрано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 781515 грн. 12 серпня 2022 року ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області на все нерухоме та рухоме майно позивача накладено арешт. 30 вересня 2022 року у даному кримінальному провадженні затверджено обвинувальний акт, який скеровано до Зборівського районного суду Тернопільської області (справа №599/1845/22). 03 квітня 2025 року прокурором до суду подано постанову про відмову від підтримання публічного (державного) обвинувачення від 01 квітня 2025 року. 03 квітня 2025 року ухвалою Зборівського районного суду Тернопільської області закрито кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000068 від 04 травня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.201-2 КК України, на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України, в зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Дане судове рішення набрало законної сили 11 квітня 2025 року, та оскаржено не було, а відтак є остаточним. В результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури позивач в період з 10 серпня 2022 року по 11 квітня 2025 року незаконно перебував під слідством і судом, що в загальному становить 30 місяців.

Таким чином, незаконними рішеннями та діями посадових осіб органів досудового розслідування та прокуратури позивачу було завдано значної матеріальної та моральної шкоди, яка полягає в наступному. У зв`язку з явно незаконним притягненням до кримінальної відповідальності позивач був змушений звернутись за юридичною допомогою. Зокрема, для надання правової допомоги у кримінальному провадженні №0000068 було укладено наступні договори:

- від 11 жовтня 2022 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і Партнери»;

- від 05 липня 2022 року між ОСОБА_1 та адвокатом Заплітною Іриною Анатоліївною.

В період з 05 липня 2022 року по 09 квітня 2025 року за надання правової допомоги ОСОБА_1 було сплачено АО «Мицик, Кравчук і Партнери» грошові кошти в загальному розмірі 380000 грн.

За надання правової допомоги позивач сплатив адвокату Заплітній І.А. грошові кошти в розмірі 176000 гривень.

Внесення коштів за надані послуги підтверджуються платіжними інструкціями, долученими до позову.

Відтак, з урахуванням складності справи, тривалості надання правової допомоги позивачу та виконаних адвокатами робіт; часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт в ході судового розгляду, оформлення документів, обсягом наданих адвокатами послуг; значення кримінального провадження та його результату для позивача, публічного інтересу до справи та досягнутого результату у справі, понесені ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у кримінальному провадженні підлягають відшкодуванню, виходячи з обумовленого сторонами розміру оплати в загальному розмірі 556 000 гривень.

Крім цього, узв`язку з безпідставним обвинуваченням у вчиненні злочину позивач також зазнав істотної моральної шкоди у вигляді психологічних страждань, перебування в стані безперервного нервового стресу внаслідок перебування у стані невизначеності, що підсилювався розумінням своєї невинуватості через абсолютну надуманість обвинувачення.

Позивач зазнав значних психологічних страждань від утвердження правоохоронними органами в очах оточуючих абсолютної недовіри до його слів. Намагання прокуратурою будь-якими засобами визнати його винним значно впливало на його нервову систему та сприяло її істотному розладу.

При цьому було допущено публікації у засобах масової інформації, які принижували його гідність в очах оточуючих і які не спростовані і в даний час.

Особливих страждань ОСОБА_1 спричиняло усвідомлення того, що кримінальне провадження відносно нього було видуманим взагалі, наслідком тривалої оперативної комбінації правоохоронців, що суперечило основним завданням кримінального провадження відповідно до ст.2 КПК України. Будучи переконаним у своїй невинуватості, позивач поніс тяжкі душевні і психологічні страждання, його гідність була принижена, що викликало у нього додаткові хвилювання та небезпідставні занепокоєння щодо погіршення його репутації.

Позивач був змушений доводити свою невинуватість в суді протягом наступних 2.5 років, знову і знову повторюючи ті обставини, які були повідомлені ним правоохоронцям ще на стадії досудового розслідування, але цілком проігноровані, що спричиняло йому сильні душевні страждання та викликало почуття сильного стресу.

Враховуючи вказані обставини, представник позивача вважає, що стягненню на користь позивача в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає не мінімальна сума, а в три рази більша, що становить 720000 гривень, з розрахунку 8000 гривень (мінімальна заробітна плата станом на день пред`явлення позову) х 30 (кількість місяців перебування під слідством і судом) х 3 = 720000 гривень, що відповідає особі позивача та моральним стражданням, які були завдані йому протягом періоду перебування під слідством і судом.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь кошти, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальній справі у розмірі 556000 грн, а також 720 000 грн завданої йому моральної шкоди.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 16 вересня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України в користь ОСОБА_1 256000 грн компенсації моральної шкоди та 556000 грн матеріальної шкоди, а всього стягнуто 812000 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 та Тернопільська обласна прокуратура подали на нього апеляційні скарги.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано в повному обсязі характер моральних страждань та емоційні переживання, яких він зазнав в результаті протиправних дій відповідачів.

Зазначає, що у зв`язку з безпідставним обвинуваченням у вчиненні злочину йому довелося постійно виправдовуватися перед друзями, рідними, оточуючими людьми, бізнес-партнерами та контрагентами, яким стало відомо про порушення відносно нього кримінальної справи, роз`яснювати їм дійсні причини ситуації, яка склалася, що викликало у нього додаткові хвилювання, спричинило душевний біль та викликало небезпідставні занепокоєння щодо погіршення його репутації, яка була позитивною та формувалася впродовж тривалих років.

Від триваючих психологічних хвилювань і переживань ОСОБА_1 не здатний був займатись будь-якими звичними для життя справами, нормально спілкуватись з рідними, друзями, колегами та іншими людьми, під час спілкування з якими він почував себе невпевненим, так як у нього з`явилося відчуття неповноцінності по відношенню до інших людей.

ОСОБА_1 , остерігаючись безпідставного громадського осуду, упродовж декількох років намагався уникати будь-якого спілкування зі своїми знайомими та колегами. У нього з часом виникали постійні хвилювання за неправильне сприйняття цих подій та появу у них негативного ставлення, що, як він вважає, непоправно зашкодило його репутації як справедливої, добропорядної та законослухняної людини. Ці хвилювання не зникли і до цього часу. Навіть закриття кримінального провадження із реабілітуючих підстав не спростувало в очах людей сумніви щодо його порядності та доброчесності. Вказує, що за час незаконного перебування під слідством і судом він зазнав істотної моральної шкоди у вигляді психологічних страждань, перебування в стані безперервного нервового стресу внаслідок перебування у стані невизначеності, що підсилювався розумінням своєї невинуватості через абсолютну надуманість обвинувачення.

У зв`язку з наведеним просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким задовольнити повністю його позовні вимоги.

Апеляційна скарга Тернопільської обласної прокуратури мотивована тим, що позивачем не доведено характер, обсяг, тривалість моральних страждань, зміст заподіяної моральної шкоди, наявність та істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків.

Крім того вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення витрат на правничу допомогу саме в сумі 556000 грн, оскільки при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та співмірності згідно зі ст.137 ЦПК України.

У зв`язку з наведеним просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури, ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача та задовольнити його апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Вказує, що вимога в апеляційній скарзі Тернопільської обласної прокуратури щодо відмови у позові є безпідставною, оскільки згідно з правовим висновком, викладеним у постанові ВС у справі №686/23731/15-ц від 20 вересня 2018 року законодавцем визначено мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Також зазначає, що згідно з пунктом 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відповідно до пункту 4 статті 3 Закону громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Верховним Судом сформовано правовий висновок про те, що визначені наведеним вище Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, не є тотожними витратам на правничу допомогу, які передбачені статтею 137 ЦПК України, а тому, в даному випадку потрібно виходити зі спеціальної норми закону, якою передбачено таке відшкодування (постанова КЦС ВС від 13 грудня 2023 року у справі №199/10335/19).

Передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 750/958/20, постанові від 10 вересня 2025 року у справі №569/24295/23.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просили її задовольнити, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Представник відповідача підтримав свою апеляційну скаргу, зіславшись на мотиви, викладені у ній, просив скасувати оскаржуване рішення суду та відмовити у задоволенні позовних вимог, а також відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають, виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

10 серпня 2022 року слідчим четвертого СВ Територіального управління ДБР, розташованого у м.Львові, ОСОБА_1 , в межах кримінального провадження №0000068, повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.201-2 КК України, тобто «Продаж товарів (предметів) гуманітарної допомоги, з метою отримання прибутку, вчинені у значному розмірі під час воєнного стану».

12 серпня 2022 року ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області щодо позивача обрано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 781515 гривень.

12 серпня 2022 року ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області на все нерухоме та рухоме майно позивача накладено арешт.

30 вересня 2022 року у даному кримінальному провадженні затверджено обвинувальний акт, який направлено для судового розгляду до Зборівського районного суду Тернопільської області (справа №599/1845/22).

03 квітня 2025 року прокурором до суду подано постанову про відмову від підтримання публічного (державного) обвинувачення від 01квітня 2025 року.

03 квітня 2025 року ухвалою Зборівського районного суду Тернопільської області закрито кримінальне провадження №0000068 від 04 травня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.201-2 КК України, на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Дане судове рішення набрало законної сили 11 квітня 2025 року та не оскаржувалося учасниками провадження.

Таким чином позивач перебував під слідством та судом з 10 серпня 2022 року - дати повідомлення про підозру, по 11 квітня 2025 року - дати набрання законної сили ухвалою Зборівського районного суду Тернопільської області від 03 квітня 2025 року про закриття провадження у справі, тобто 32 місяці.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 має право на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди за 32 місяці перебування під слідством та судом, а тому вважав, що достатнім і справедливим розміром відшкодування позивачу моральної шкоди є розмір, визначений, виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати станом на дату ухвалення судового рішення, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що становить 256000 грн, а також 556000 грн понесених витрат на правничу допомогу.

З таким рішенням суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави для відповідальності за шкоду завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сутність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом ( ч.7 ст.1176 ЦК України).

Статтею 1Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п.1 ч.1 ст.2 Закону № 266/94 ВР).

Положеннями статті 3 Закону № 266/94 ВР передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94).

Відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношення до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц, яка зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношення з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених зміну його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обгрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17, постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі №757/5351/21-ц, від 18 жовтня 2023 року у справі №705/4489/20.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із ч.ч.5, 6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Установлено, що позивач перебував під слідством та судом з 10 травня 2022 року по 11 квітня 2025 року, тобто 32 місяці.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, виходив з розміру мінімальної заробітної плати в сумі 8000 грн, тобто на час ухвалення рішення.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони позивача щодо безпідставного зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, який було заявлено позивачем до стягнення з Держави Україна, то в цій частині колегія суддів вважає їх необґрунтованими, зважаючи на таке.

Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач стверджував, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що включало в себе здійснення досудового розслідування, проведення слідчих дій, повідомлення про підозру, передання обвинувального акту до суду та судового розгляду, йому було завдано моральну шкоду, яка полягає в моральних та фізичних стражданнях, які внесли негативні зміни у його життя.

Приймаючи оскаржуване рішення, як зазначає позивач, судом занижено розмір відшкодування завданої моральної шкоди, оскільки при його визначенні не були враховані вимоги розумності і справедливості, не прийнято до уваги характер правопорушення з боку працівників органу досудового розслідування, глибину фізичних та душевних страждань в періоди досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, у якій він незаконно притягувався до кримінальної відповідальності, у зв`язку із чим він зазнав значних і тривалих моральних страждань.

Суд першої інстанції, врахувавши характер й глибину заподіяних ОСОБА_1 моральних страждань, тривалість перебування його під слідством та судом, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, та керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, визначив розмір відшкодування на рівні 256000 грн, що вважав достатнім для розумного задоволення потреб позивача.

Разом із цим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем, в порушення вимог статті 81 ЦПК України, не доведено, що характер і обсяг його душевних страждань, з урахуванням обставин цієї конкретної справи, підлягає грошовій оцінці в розмірі більшому, ніж мінімальний встановлений законом.

Позивач не надав до суду будь-яких доказів щодо вжиття зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, тощо, обмежившись наведенням витягів із законодавчих актів та констатації не підтвердженими жодними фактичними даними фразами щодо стану позивача при порушенні його прав.

В той же час, відшкодування моральної шкоди не має перетворюватись у спосіб заробітку, а має носити виключно компенсаційний характер при наявності підстав, передбачених ст.25 ЦК України.

Так, Верховний Суд під час розгляду справ вказаної категорії у своїх постановах неодноразово зазначав, що сума відшкодування повинна відповідати принципу поміркованості та розумності. Розмір моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і, не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

З огляду на викладене, вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 720000 грн є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки сам по собі факт закриття ухвалою кримінального провадження є доказом незаконності дій органів досудового розслідування, які додатково не підлягають у судовому порядку визнанню незаконними, та завдання особі моральної шкоди (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 та від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17).

Колегія суддів вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі п.2 ч.1 ст.2 Закону України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки щодо позивача закрито кримінальне провадження у зв`язку з відмовою від підтримання публічного (державного) обвинувачення.

Вищевказаний Закон України передбачає безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому.

Що стосується доводів апеляційної скарги відповідача щодо необґрунтовано завищеного розміру витрат на правничу допомогу, які поніс позивач протягом строку перебування його під слідством та судом, то колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Отже, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі.

Згідно з пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягають також поверненню суми, зокрема сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги.

Внаслідок закриття кримінального провадження позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає згідно прямої вказівки закону.

Аналогічні висновки стосовно стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).

Відповідно до частини першої, третьої статті 12, частини першої, шостої статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції установлено, що з метою отримання правової допомоги у кримінальному провадженні №0000068 позивачем було укладено договір про надання правової допомоги від 11 жовтня 2022 року з Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і Партнери» та договір про надання правової допомоги від 05 липня 2022 року з адвокатом Заплітною Іриною Анатоліївною.

В період з 05 листопада 2022 року по 09 квітня 2025 року за надання правової допомоги ОСОБА_1 було сплачено Адвокатському об`єднанню «Мицик, Кравчук і Партнери» грошові кошти в загальному розмірі 380000 гривень.

За надання правової допомоги адвокату Заплітній І.А. було сплачено грошові кошти в розмірі 176000 гривень.

Таким чином, судом належним чином встановлено витрати позивача на надання йому правничої допомоги в сумі 556000 грн., які повністю підтверджуються долученими до позовної заяви платіжними інструкціями про оплату позивачем коштів за надання адвокатами послуг у зазначеному кримінальному провадженні, узгоджуються з умовами договорів про надання правничої допомоги, актами виконаних робіт та фактично виконаними роботами адвокатів.

За таких обставин, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для відшкодування матеріальної шкоди, а доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування критерію співмірності та розумності при вирішенні питання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суперечать наведеним вище висновкам Верховного Суду.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду апеляційні скарги не містять.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг є недоведеними, а тому підлягають залишенню без задоволення.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Тернопільської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 16 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді