Номер провадження: 22-ц/813/4834/25
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю.І.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2025 року

у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання, стягувач: приватне акціонерне товариство «ВФ Україна», суб`єкт оскарження: Начальник Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєв Олександр Олександрович,

встановив:

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала скарга ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання, стягувач: приватне акціонерне товариство «ВФ Україна», суб`єкт оскарження: Начальник Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєв Олександр Олександрович, в якій просив:

1. Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ (наразі Приморського ВДВС м. Одеси ПМУМЮ (м. Одеса) щодо незняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 (реєстраційний номер обтяження 8602784 від 01.04.2009), накладеного Постановою Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994507 від 01.04.2009 при поверненні виконавчого документа стягувачеві.

2. Визнати відмову начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєва О.О. № 173093 від 23.10.24 у знятті арешту, накладеного Постановою Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994507 від 01.04.2009 неправомірною.

3. Зобов`язати уповноважену посадову особу Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо зняття арешту з квартири, що належить ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), який наявний в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження, а саме: реєстраційний номер обтяження: 8602784; зареєстровано: 01.04.2009; підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АВ 994507, 01.054.2009, Перший Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_2 ; Об`єкт обтяження: квартира, 1/5 ч. адреса: АДРЕСА_1 .

Вимоги скарги обґрунтовано тим, що 02 вересня 2024 року ОСОБА_1 дізнався, що на його майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 , накладено арешт постановою Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994507 від 01.04.2009 (реєстраційний номер обтяження 8602784). Після отримання інформації про відсутність виконавчих проваджень стосовно заявника, його представником адвокатом Тельпіс Я.І. до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Приморський ВДВС у м. Одесі) була направлена заява про скасування арешту, накладеного на підставі постанови АВ 994507, винесеної 01.04.2009 року Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на майно ОСОБА_1 . У відповідь на заяву про скасування вказаного вище арешту від 23.10.2024 №173093 начальник Приморського ВДВС у м. Одесі повідомив, що зняття арешту не є можливим.

З отриманих відповідей від Приморського районного суду міста Одеси та Приморського ВДВС у м.Одесі на адвокатські запити адвоката скаржника - Тельпіс Я.І. убачається, що на виконанні Першого Приморського відділу державної виконавчої служби ОМУЮ перебувало виконавче провадження №15510678 з примусового виконання наказу Приморського районного суду м. Одеси №2-н-6061/2008 від 27.06.2008 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «Український мобільний зв`язок» в особі Одеської філії ЗАТ «УМЗ» заборгованість за надані послуги мобільного зв`язку та договірні санкції в розмірі 762,29 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 25,50 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 15 грн, разом 802,79 грн.

Вказане виконавче провадження завершено постановою державного виконавця від 07.04.2010 року про повернення виконавчого документу стягувачу, а його матеріали знищено у зв`язку із закінченням строків його зберігання.

Також, пізніше, на виконанні Першого Приморського відділу державної виконавчої служби ОМУЮ перебувало відкрите у 2015 році виконавче провадження №49900491 з примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Порто-Франко» заборгованості в розмірі 40549,69 грн.

Викладене дає підстави вважати, що арешт з реєстраційним номером 8602784 відносно майна заявника було накладено саме в рамках виконавчого провадження №15510678.

Скаржник зазначив, що строк пред`явлення до виконання виконавчого листа №2-н-6061/2008 сплинув ще 07.04.2011, тому застосований арешт нерухомого майна, як спосіб виконання виконавчого документа, не може бути реалізований, виконавче провадження №15510678 знищено, стягувач тривалий час не вчиняв жодних дій щодо повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання, інформації про наявність відкритого виконавчого провадження, яка б свідчила про неможливість зняття арешту з нерухомого майна, чи переривання строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання немає, у зв`язку з чим обмеження у розпорядженні майном втратили своє правове значення.

Наявність протягом тривалого часу (більше 15 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності (закінчення) виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, позбавляє її можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном.

02 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тельпіс Я.І. звернулась до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Приморський ВДВС у м. Одесі) із заявою про скасування арешту, накладеного на підставі постанови АВ 994507, винесеної 01.04.2009 року Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на майно ОСОБА_1 . У

У відповіді на вказану заяву від 23.10.2024 року №173093 начальник Приморського ВДВС у м. Одесі повідомив про відсутність підстав для зняття арешту.

Відмова у зобов`язанні виконавчої служби зняти арешт, унеможливить подальше здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з її майна, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна боржника у випадку закінчення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання після повернення його стягувачу та відсутності відкритих виконавчих проваджень щодо заявника.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2025 року відмовлено у задоволенні вказаної вище скарги.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на обставини, якими обґрунтовано вимоги скарги, факт виконання ним зобов`язань перед стягувачем - ЗАТ «Український мобільний зв`язок» в особі Одеської філії ЗАТ «УМЗ», порушення судом норм процесуального права, та не правильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу на дії/бездіяльність органу примусового виконання у повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 адвокат Тельпіс Я.І. звернулась до суду із заявою про розгляд апеляційної скарги без участі сторони скаржника .

Стягувач та суб`єкт оскарження у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення судового засідання до суду не подавали, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає її такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам відповідає.

Судом встановлено, що на виконанні Першого Приморського відділу державної виконавчої служби ОМУЮ перебувало виконавче провадження №15510678 з примусового виконання наказу Приморського районного суду м. Одеси №2-н-6061/2008 від 27.06.2008 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «Український мобільний зв`язок» в особі Одеської філії ЗАТ «УМЗ» заборгованості за надані послуги мобільного зв`язку та договірні санкції в розмірі 762,29 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 25,50 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 15 грн, разом 802,79 грн.

Вказане виконавче провадження завершено постановою державного виконавця від 07.04.2010 року про повернення виконавчого документу стягувачу, а його матеріали знищено у зв`язку із закінченням строків його зберігання.

Факт закінчення виконавчого провадження №№15510678 у зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувачу підтверджує Приморський відділ державної виконавчої служби ОМУЮ та не заперечує скаржник ОСОБА_1 .

Постановою Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994507 від 01.04.2009 (реєстраційний номер обтяження 8602784) накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а саме квартиру АДРЕСА_2 .

Також, пізніше, на виконанні Першого Приморського відділу державної виконавчої служби ОМУЮ перебувало відкрите у 2015 році виконавче провадження №49900491 з примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Порто-Франко» заборгованості в розмірі 40549,69 грн, проте, зважаючи на дати ухвалення судових рішень, що перебували на примусовому виконанні та дати прийняття постанови про накладення арешту на майно ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується із висновками заявника про те, що відповідний арешт було накладено в межах виконавчого провадження №15510678.

Виконавче провадження №15510678 за закінченням терміну зберігання було знищено відповідно до пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року №2274/5.

02 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Тельпіс Я.І. звернулась до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Приморський ВДВС у м. Одесі) із заявою про скасування арешту, накладеного на підставі постанови АВ 994507, винесеної 01.04.2009 року Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на майно ОСОБА_1 . У

У відповіді на вказану заяву від 23.10.2024 року №173093 начальник Приморського ВДВС у м. Одесі повідомив про відсутність підстав для зняття арешту.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно із частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого з самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України N 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі N 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

У пілотному рішенні у справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року Європейський суд, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду".

У справі "Soering vsUK" [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-ХІV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Закон № 606-ХІV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, та іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на день звернення ОСОБА_1 до суді із цією скаргою), сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Колегія судів виснує про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що повернення виконавчого документа стягувачу не є способом закінчення виконавчого провадження, що зумовлює обов`язок зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Підстави закінчення виконавчого провадження передбачені частиною перша статті 37 Закону № 606-XIV(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником про закінчення виконавчого провадження; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника при виконанні рішення про передачу їх стягувачеві, або знищення речі, яка мала бути передана стягувачеві в натурі; 6) закінчення передбаченого законом строку для даного виду стягнення; 7) передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії у разі ліквідації боржника - юридичної особи або арбітражному керуючому у разі визнання боржника банкрутом; 8) фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, або на письмову вимогу стягувача; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 76 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконане, відповідно до пункту 8 частини першої цієї статті, під час виконання рішення Європейського суду з прав людини.

Проте, за обставинами цієї справи жодної зі вказаних вище підстав для закінчення державним виконавцем виконавчого провадження №15510678 та зняття арешту з майна боржника не убачається.

Так, з матеріалів справи убачається, що виконавче провадження №15510678 з примусового виконання наказу Приморського районного суду м. Одеси №2-н-6061/2008 від 27.06.2008 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «Український мобільний зв`язок» в особі Одеської філії ЗАТ «УМЗ» заборгованості за надані послуги мобільного зв`язку та договірні санкції в розмірі 762,29 грн, витрат по сплаті судового збору у розмірі 25,50 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 15 грн, разом 802,79 грн завершено постановою державного виконавця від 07.04.2010 року про повернення виконавчого документу стягувачу, на підставі п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 за №606-ХІV (виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу, зокрема у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Тож, зважаючи на викладене та ураховуючи, що за статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, колегія суддів звертає увагу, що за обставинами цієї справи під час повернення виконавчого документу №2-н-6061/2008 стягувачу у державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 05.09.2012 року, були відсутні законодавчо визначені підстави для зняття арешту, накладеного на майно боржника у відповідному виконавчому провадженні.

Щодо посилань скаржника ОСОБА_1 про те, що фактичне повне виконання рішення згідно з виконавчим документом є підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна боржника, колегія суддів зауважує, що як убачається з Довідки про відсутність заборгованості, наданої ПАТ «ВФ України» (23.05.2017 року перейменоване із ПрАТ «СМТС Україна», що є правонаступником ЗАТ «Український мобільний зв`язок», заборгованість ОСОБА_1 перед ПрАТ, згідно судового наказу №2-н-6061/2008 від 27.06.2008 року, виданого Приморським районним судом м. Одеси, погашена у повному обсязі 20.01.2011 року, тобто поза межами виконавчого провадження №15510678.

Отже, попри протилежні доводи скарги ОСОБА_1 колегія суддів не вбачає підстав для визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ (наразі Приморського ВДВС м. Одеси ПМУМЮ (м. Одеса) щодо невиконання дій по зняттю арешту з нерухомого майна, ОСОБА_1 та зобов`язання зняти вказаний арешт.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що арешт майна боржника є заходом, який застосовується для забезпечення виконання судового рішення, що підлягає примусовому виконанню. У разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є завершеним. Лише факт такого повернення не є підставою для зняття арешту з майна та коштів.

Окрім тривалого часу існування нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності (закінчення) виконавчого провадження, ОСОБА_1 , як на підставу для обов`язку державного виконавця зняти накладений у виконавчому провадженні № 15510678 арешт, посилається на повне виконання ним зобов`язань перед стягувачем у вказаному виконавчому провадженні.

Колегія суддів зауважує, що відсутність обов`язку боржника перед стягувачем повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин є підставою для визнання судом (зокрема за заявою боржника) виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково (статті 432 ЦПК України).

Аналогічні висновки викладене у постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 333/395/22 (провадження № 61-9753св23.

Крім того, пунктом 20 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мінюсту України від 02.04.2012 року № 512/5 передбачено, що у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (Повернення виконавчого документа стягувачу), встановлено, що такий виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, виконавець, керуючись частиною четвертою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», виносить постанову про скасування заходів примусового виконання, здійснених під час виконання такого виконавчого документа, без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження.

Отже колегія суддів виснуючи про відсутність порушення вимог національного законодавства оскаржуваною бездіяльністю державного виконавця, погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права, які б призвели до неправильного розгляду судом скарги, колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П.Лозко

Судді О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький