П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2025 року м. Київ

Справа № 752/9692/25

Провадження №22-ц/824/15413/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом Наумцем Русланом Сергійовичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

припинити стягнення з неї аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що визначені постановою Київського апеляційного суду від 13.12.2024 року в справі № 752/26269/23 в розмірі 1/3 частки від її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.12.2023 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття;

стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 5 500,00 грн на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Позов обґрунтовано тим, що з відповідачем мають спільних малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06.08.2020 року проживали з відповідачем у період з 20.08.2023 року по 20.04.2024 року в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зауважує, що розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 29.03.2024 року № 182 визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю, а починаючи з 20.04.2024 року, малолітні діти почали проживати з нею в належному її матері житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , та повністю перебувати на її утриманні.

Проте, відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 13.12.2024 року в справі № 752/26269/23 з позивача вирішено стягувати аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/3 від частки заробітку (доходу) щомісячно.

Позивач на підставі викладеного, та з огляду на ті факти, що діти проживають з нею, вона їх утримує та доглядає за ними, при цьому відповідач не володіє нерухомим майном прийнятним для проживання з двома дітьми, не проводить час з дітьми, не доглядає за ними, а також не сплачує аліменти добровільно, в зв`язку із чим просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 22.04.2025 року відкрито провадження в указаній справі та визначено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів задоволено.

Припинено з 21.04.2025 року стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які стягуються згідно з постановою Київського апеляційного суду від 13.12.2024 року в справі № 752/26269/23 в розмірі 1/3 частки від її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.12.2023 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій грошовій сумі в розмірі по 5 500,00 грн (п`ять тисяч п`ятсот гривень 00 копійок) на кожну дитину щомісячно, починаючи з 21.04.2025 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять гривень 20 копійок) сплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 1 211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять гривень 20 копійок) судового збору.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що малолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають разом з матір`ю - позивачем у справі та перебувають на її утриманні, тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідача на підставі судових рішень у справі № 752/26269/23.

Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд, вважав, за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення з неї на користь відповідача аліментів на утримання малолітніх дітей.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Наумець Р.С. подавапеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази які підтверджують проживання неповнолітніх дітей разом з позивачкою ОСОБА_1 , оскільки неповнолітні на даний час проживають разом з відповідачем.

Вказує, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість по сплаті аліментів перед відповідачем.

Зазначає, що позивачку було неодноразово притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП домашнє насильство у справах 752/24743/20, 752/24746/20, 752/830531/21, 752/17689/23.

Вказує, що під час підготовки висновку Службою у справах дітей не було враховано умови проживання неповнолітніх .

Зауважує, що судом першої інстанції було проігнороване клопотання представника відповідача про проведення розгляду справи в межах загального позовного провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його представник адвокат Наумець Р.С. не з`явилися.

Судова повістки, що надсилалися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , повернулися до апеляційного суду з відміткою "адресат відсутній", а відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Представник ОСОБА_2 адвокат Наумець Р.С. про день та час розгляду справи, відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, повідомлявся належним чином.

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Зважаючи на те, що позивача належним чином повідомлено про розгляд справи, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо позивача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.08.2012 року, який розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06.08.2020 року в справі № 752/4573/20 (а.с. 12-13).

Сторони є батьками двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10,11).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.04.2024 року в справі № 752/26269/23, зміненим постановою Київського апеляційного суду від 13.12.2024 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.12.2023 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с. 15-18, 19-22).

Як убачається із свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 10.04.2024 року ОСОБА_5 змінила ім`я на ОСОБА_1 (а.с. 14).

Також судом з`ясовано, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 20.04.2018 року ОСОБА_6 , яка є матір`ю позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 06.03.1986 року, придбала квартиру, що знаходиться адресою: АДРЕСА_2 та 17.10.2023 року видала довіреність на ім`я ОСОБА_5 для представлення її інтересів і вчинення передбачених законодавством комплексу юридично значимих дій щодо вказаного житлового приміщення (а.с. 24-29).

Відповідно до розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 29.03.2024 року № 182, визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_5 (а.с. 30).

Як убачається з витягів з реєстру територіальної громади, позивач з 14.08.2023 року, а малолітні діти з 12.04.2024 року зареєстровані адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 31-33).

Згідно з довідкою від 25.02.2025 року № 312 та випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого КНП «Київська міська дитяча клінічна інфекційна лікарня» ОСОБА_1 знаходилася на стаціонарному лікуванні зі своїм сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , з 21.02.2025 року по 25.02.2025 року (а.с. 35-37).

Відповідно до постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 06.02.2025 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 на підставі виконавчого листа № 752/26269/23, виданого 30.01.2025 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліментів на малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.12.2023 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, звернуто стягнення на доходи боржника (а.с. 39-40).

Відповідно до довідки про доходи від 20.03.2025 року № 25 Київського інституту національної гвардії України ОСОБА_1 займає посаду діловода та в березні 2025 року утримано з її заробітної плати по виконавчому листу 10 796,83 грн (а.с. 41).

Згідно з відповіддю ТОВ «Охоронний холдінг «Столичний» від 28.03.2025 року вих. № 3 на адвокатський запит, ОСОБА_5 прийнятий на роботу на посаду заступника директора з 01.09.2023 року та його звільнено із займаної посади з 30.09.2023 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 43).

Як убачається з наданих позивачем фіскальних чеків (придатних до читання) за період з грудня 2024 року по лютий 2025 року понесено всього витрат 30 789,60 грн на придбання продуктів, засобів гігієни, ліків, одягу, взуття, іграшок тощо (а.с. 44-54).

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Згідно з частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до п. 72 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 р. № 866 про «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» вказано, що для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.

У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за адресою задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, працівник якої проводить з ним бесіду.

Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини.

Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Апеляційний суд зазначає, що саме по собі винесення розпорядження Голосіївської РДА «Про визначення місця проживання малолітніх» не може свідчити про факт проживання малолітніх дітей разом із позивачем, оскільки його наявність не підтверджує ані факту переїзду дітей від відповідача до позивача, ані факту виконання такого розпорядження.

Матеріали справи не містять доказів обстеження житлово-побутових умов проживання дітей, відсутні дані, які б свідчили про те, що як з матір`ю так із батьком дітей проводились бесіди.

Крім того, колегія судів зазначає, що належними доказами які підтверджують факт проживання малолітніх дітей з позивачем є, характеристика з навчальних закладів, довідка з медичних закладів (про перебування на обліку за адресою реєстрації матері), покази свідків які підтверджують проживання дітей разом з матір`ю, фото та відеодокази, проте позивачем вказані докази не було долучено до матеріалів справи.

Також докази про те, що позивач перебувала на стаціонарному лікуванні разом із малолітньою дитиною, не є належним підтвердженням факту її проживання разом із матір`ю, оскільки будь-який із батьків, незалежно від місця проживання дитини, має право перебувати з нею на стаціонарному лікуванні у разі такої необхідності.

Таким чином єдиний доказ який позивач надала для підтвердження факту проживання малолітніх дітей - розпорядження Голосіївської РДА «Про визначення місця проживання малолітніх» є недостатнім для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Оскільки долучене до матеріалів справи розпорядження Голосіївської РДА «Про визначення місця проживання малолітніх» також стосуються прав малолітніх а тому до нього слід застосовувати такі ж положення як і до висновку орган опіки та піклування.

Отже, враховуючи викладене розпорядження Голосіївської РДА «Про визначення місця проживання малолітніх», є дорадчим та консультативним для суду, та не тягне за собою обов`язок суду враховувати його під час винесення рішення без наявності інших доказів які б свідчили про проживання малолітніх разом з позивачем.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що починаючи з 20.04.2024 року, малолітні діти почали проживати з нею в належному її матері житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , та повністю перебувати на її утриманні. Разом з тим, відповідно до змісту Постанови Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів, оскаржуючи рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ОСОБА_5 не зазначала обставин, які б свідчили про проживання дітей разом з нею, висловлюючи свою незгоду з рішенням суду лише в розмірі стягнутих аліментів.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Таким, чином колегія судів дійшла до висновку, що до матеріалів справи не було долучено достатніх доказів які підтверджують факт проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з позивачем, а тому у задоволені позову необхідно відмовити.

Апеляційний суд зазначає, що позивач не позбавлена можливості звернутись з позовом про встановлення місця проживання дітей, що в подальшому надасть можливість вирішувати питання щодо стягнення аліментів з одного з батьків.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Під час звернення з апеляційною скаргою до Київського апеляційного суду відповідачем було сплачено судовий збір в розмірі 1 816,50 грн.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розмірі 1 816,50 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Наумцем Русланом Сергійовичем - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2025 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1 816,50 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна