ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 692/372/25
Провадження № 22-ц/821/1978/25

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Фетісової Т. Л., Карпенко О. В.,

секретаря - Дмитренко В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей та сім`ї Гостомельської селищної військової адміністрації Бучанського району Київської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 24 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей та сім`ї Гостомельської селищної військової адміністрації Бучанського району Київської області, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способів участі батька у вихованні дитини, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способів участі батька у вихованні дитини.

В обґрунтування позову зазначав, що він з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси 28.07.2021.

У шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказував, що дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

Місце проживання дитини не визначено за спільною згодою батьків.

Зазначав, що у договірному порядку не вдалося вирішити питання щодо участі у вихованні батька дитини, через що позивач звернувся до органу опіки та піклування із заявою про визначення порядку його участі у вихованні та спілкуванні із дитиною.

Матері дитини було направлено на погодження та укладення проект Договору про спільну опіку над дитиною та фінансову підтримку, який вона отримала 06.02.2025 з адвокатським запитом, проте відповіді вона не надала.

Позивач наразі проживає і працює в Республіці Польща та очікує на отримання карти побуту.

Батько дитини бажає брати активну участь у вихованні дитини та підтримувати з нею зв`язок.

Вказував, що мати дитини, ОСОБА_2 , чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, не надає можливості для відеозв`язку, телефонних розмов та особистих зустрічей для приїзду до батька в гості з його батьками. Такі дії, на його думку, порушують права дитини та рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини.

Просив суд зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод позивачу у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначити графік побачень: відвідувати батька мінімум 2 рази на рік, строком на 2 місяці на літні та зимові канікули, включаючи Новий Рік і Різдво, шляхом передачі дитини довіреним особам для здійснення подорожі; в інші дні рівні права на відвідування, відеозв`язок, телефонні розмови, тощо.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 24.09.2025 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено ОСОБА_1 наступний спосіб у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : особисті побачення дитини з батьком в межах населеного пункту де постійно проживає дитина кожну першу та третю суботу місяця з 10 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. в присутності матері, або за спільною домовленістю без присутності матері; кожного дня засобами телефонного зв`язку, або за допомогою відеодзвінків за наявності таких технічних можливостей, з 17 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. у присутності матері, або за спільною домовленості в іншу годину того ж дня.

В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що надані суду докази не свідчать про те, що мати дитини чинить перешкоди у спілкуванні сина з батьком. Небажання матері укласти Договір про здійснення батьківських прав і виконання обов`язків, який передбачено ч. 4 ст. 157 СК України не свідчить про намагання матері чинити перешкоди батьку дитини у спілкуванні та вихованні, так як укладення такого договору є її правом, а не обов`язком. Також відсутні докази того, що мати дитини впливає на неї з метою щоб змінити ставлення дитини до батька. Навпаки, відвідування дитиною батька за кордоном, свідчить про те, що мати дитини сприяє у спілкуванні між сином та батьком. Позивач, звертаючись до суду, не навів обставин, які б могли свідчити про те, що позиція матері після того як дитина відвідувала батька за кордоном на початку 2025 року змінилась на протилежну. Факт, що син не бажав спілкуватися з батьком по телефону через вплив матері не доведено належними та допустимими доказами. Так як дитина проживає окремо від батька, то останній має одне з прав відвідувати дитину за місцем її проживання, проте, як з`ясовано таких відвідувань не було, а тому мати не вчиняла дій щодо заборон фізичного особистого спілкування дитини з батьком. З огляду на викладене суд вважав, що позовна заява в частині зобов`язання матері дитини не чинити перешкод у спілкуванні батька з сином ОСОБА_3 не підлягала задоволенню.

Суд взяв до уваги той факт, що син ОСОБА_4 добре знає батька, так як відвідував його на початку року, активно спілкувався з ним за допомогою телефону, батько добре ставиться до дитини, бажає приймати участь у його вихованні, спілкуватися з ним, а за законом інший з батьків не має права перешкоджати такому спілкуванню з дитиною. При цьому суд врахував, позитивне ставлення матері щодо спілкування дитини з батьком. Розбіжності між батьками виникають через те, що батько дитини знаходиться за кордоном і не приїжджає до дитини по місцю її проживання для побачень, а бажає, щоб дитину привозили до нього за кордон довірені особи за рішенням суду.

Суд вважав, що батько дитини повинен особисто виконувати свої обов`язки щодо побачень з дитиною, спілкуванні з нею та вихованню. Перетин кордону дитини з іншими особами ніж її батьками не стосуються питання виховання та спілкування дитини з батьком, а тому знаходяться поза межами цього спору, і ця позовна вимога не підлягала задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 24.09.2025, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та постановити нове рішення, яким змінити порядок участі ОСОБА_1 у вихованні дитини, а саме: зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити графік побачень - відвідувати батька мінімум 2 рази на рік, строком 2 місяці на літні та зимові канікули, включаючи Новий Рік і Різдво, шляхом передачі дитини довіреним особам для здійснення подорожі; в інші дні - рівні права на відвідування, відеозв`язок, телефонні розмови, тощо. Судові витрати просить стягнути з відповідачки.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд обмежив його право на виховання сина формальним графіком, який він фізично не може реалізувати, оскільки з 2020 року постійно проживає та працює в Польщі, очікує карту побуту, має стабільне житло та дохід.

Вказує, що взимку 2025 року син уже відвідував його за кордоном без присутності матері, жодних ризиків для його безпеки не було. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно погіршив умови спілкування, встановивши додаткові обмеження.

Зазначає, що регулярні поїздки дитини за кордон під час канікул сприятимуть її розвитку розширенню світогляду та відновленню емоційного контакту з батьком. Не наполягає на обов`язковому двомісячному перебуванні, якщо дитина не забажає залишитися, він зобов`язується організувати її дострокове повернення додому.

Вважає, що відповідачка впливає на дитину власними наративами, формуючи упереджене ставлення. Вказує, що у її відсутність син активно спілкується з батьком, жартує і почувається вільно, тоді як у присутності матері замовкає, що свідчить про психологічний тиск. Водночас клопотання про залучення психолога для незалежного дослідження реального ставлення дитини було свідомо судом відхилено без обґрунтованих причин.

Вказує, що він немає доступу до батьківських груп школи і гуртків. Суд не дослідив де працює відповідачка, який у неї дохід і чи спроможна вона забезпечувати належний догляд та розвиток дитини, з ким вона проживає.

В апеляційній скарзі зазначає постанови Верховного Суду, зокрема від 12.03.2025 у справі № 487/2960/23, від 19.02.2025 у справі № 756/9623/23, де суд підкреслював, що тимчасовий виїзд дитини за кордон не може застосовуватися задля обмеження прав батька на спілкування з дитиною, а також якщо один із батьків тривалий час перебуває за кордоном та не може фізично виконувати старий графік побачень, суд змінює спосіб участі в житті дитини на такий, що реально може бути забезпечений.

Відзив на апеляційну скаргу

03.11.2025 від представника ОСОБА_2 адвоката Бовшика М. Ю. через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу. Проте, даний відзив не може бути прийнятий до розгляду та врахований під час розгляду апеляційної скарги з наступних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Статтею 120 ЦПК України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч. 2 ст. 127 ЦПК України).

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи (ч. 3 ст. 127 ЦПК України).

Ухвалою апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження від 17.10.2025 встановлено, що відзив на апеляційну скаргу може бути подано протягом 10 днів з моменту одержання цієї ухвали та він має відповідати вимогам ст. 360 ЦПК України.

Згідно довідок про доставку електронних документів адвокат Бовшик М. Ю. та ОСОБА_2 отримали вказану ухвалу апеляційного суду в електронні кабінети підсистеми «Електронний суд» 18.12.2025 о 3:40 та, відповідно, 19.10.2025 о 19:10.

Тобто, строк на подання відзиву у даній справі сплинув 29.10.2025. Клопотання про поновлення строку для подання відзиву представником відповідачки до суду одночасно з відзивом не подавалося.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що ОСОБА_1 у відповіді на відзив, який надійшов на адресу апеляційного суду 10.11.2025, вказує про порушення стороною відповідачки строків подання відзиву, без будь-якого клопотання про його поновлення.

Відтак відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Бовшика М. Ю. слід залишити без розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Позивач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей та сім`ї Гостомельської селищної військової адміністрації Бучанського району Київської областів судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника адвоката Бовшика М. Ю., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до копії Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 9 т. 1).

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.07.2021 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстровано 19.07.2014 у Черкаському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Черкаській області, актовий запис № 934, розірвано (а.с. 7 т. 1).

Заявою від 04.12.2024, яка нотаріально завірена, ОСОБА_2 давала згоду на тимчасовий виїзд за кордон України до Республіки Польща в період з 20.12.2024 по 20.01.2025, своєму синові ОСОБА_3 , у супроводі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 20 т. 1).

ОСОБА_1 на даний час проживає та працює в Республіці Польща, про що свідчить копія картки побуту, Договір найму житлового приміщення від 06.10.2024, дозвіл на проживання, витяг з поземельної книги, Договір найму від 19.08.2024 (а.с. 52-66 т. 1).

Розпорядженням Гостомельської селищної військової адміністрації Бучанського району Київської області від 07.08.2025 № 653 затверджено висновок про визначення способу участі батька, ОСОБА_1 , відносно його малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Орган опіки та піклування Гостомельської селищної військової адміністрації рекомендував визначити спосіб участі батька таким чином: особисті зустрічі кожні перші та треті вихідні місяця, суботу та неділю, без ночівлі з 10 год. 00 хв. по 17 год. 00 хв. за згодою дитини; кожного дня засобами телефонного зв`язку з 17 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. за згодою дитини (а.с. 251-252).

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно положень ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з п. 3 ст. 4 СК України кожна особа має право на проживання в сім`ї.

У ст. 1 ЗУ «Про охорону дитинства» вказано, що забезпечення найкращих інтересів дитини передбачає дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити.

Приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.

Згідно ч. ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 157 СК України).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Той із батьків, який проживає окремо від своєї дитини, має право на особисте спілкування з нею, а інший не повинен перешкоджати у цьому, якщо тільки таке спілкування не супроводжується фізичним чи психічним насильством та/або буде доведено його негативний вплив на розвиток дитини (постанови Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 196/1202/19, від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22, від 09 жовтня 2024 року у справі № 753/7011/23).

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їхній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати з матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 .

Батько ОСОБА_1 , згідно матеріалів справи, проживає та працює в Республіці Польща.

Між сторонами даної справи існує спір щодо участі батька, котрий постійно проживає в Республіці Польща у вихованні сина та спілкуванні з ним, який батькам, за твердженням позивача, не вдалося вирішити у позасудовому порядку.

ОСОБА_1 , який проживає окремо від сина, звертаючись до суду з цим позовом, посилався на необхідність забезпечення йому права на спілкування з дитиною та участь у її вихованні. Проте, мати дитини, ОСОБА_2 , на думку позивача, чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, не надає можливості для відеозв`язку, телефонних розмов та особистих зустрічей для приїзду до батька в гості з довіреними особами.

При вирішенні спору суд встановив, що нотаріально завіреною заявою від 04.12.2024 ОСОБА_2 давала згоду на тимчасовий виїзд за кордон України до Республіки Польща в період з 20.12.2024 по 20.01.2025, своєму синові ОСОБА_3 , що на думку суду апеляційної інстанції свідчить про те, що відповідачка не перешкоджає батькові брати участь у вихованні і спілкуванні з їхнім спільним сином. Доказів протилежного, на час звернення до суду з позовом 02.04.2025, стороною позивача до суду не надано.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що мати позитивно ставиться щодо спілкування дитини з батьком. Розбіжності між батьками виникають через те, що батько дитини знаходиться за кордоном і не приїжджає до дитини по місцю її проживання для побачень, а бажає, щоб дитину привозили до нього за кордон довірені особи за рішенням суду.

У цій частині позовних вимог колегія суддів звертає увагу на положення ч. 5 ст. 157 СК України згідно з якими той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей.

У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків.

Отже закон визначає певний порядок (алгоритм) дій того із батьків, хто проживає окремо від дитини і бажає здійснити виїзд із дитиною за межі України, та умови, за яких такий виїзд може відбутися (належне виконання батьківських обов`язків, відсутність заборгованості зі сплати аліментів тощо).

А тому заявник не позбавлений можливості ініціювати вирішення цього питання, при дотриманні порядку та умов визначених ч. 5 ст. 157 СК України і встановлення, що такий виїзд буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 червня 2025 року у справі № 518/1121/21 (провадження № 61-17274св24).

Визначений судом першої інстанції ОСОБА_1 спосіб у вихованні дитини ОСОБА_3 , на думку колегії суддів, відповідає інтересам дитини та прийнятий з дотриманням балансу між правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведена в апеляційній скарзі судова практика щодо права батька, що мешкає за кордоном, на виїзд дитини з іншими особами, зокрема, постанови Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 487/2960/23 та від 19.02.2025 у справі № 756/9623/23, судом апеляційної інстанції не приймається, оскільки у вказаних справах йдеться про тимчасовий виїзд дитини за кордон, що не повинен використовуватися як спосіб обмеження прав батька на спілкування з дітьми, яке повинно реалізовуватися задля підтримки родинних зв`язків та емоційного контакту неповнолітніх дітей з батьком. Правові позиції Верховного Суду, викладені у названих постановах, не є релевантними до обставин цієї справи та відповідні судові рішення приймалися за інших обставин та доказів.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частинами 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Відтак, інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на правильність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування оскаржуваного рішення першої інстанції за доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 24 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: Т. Л. Фетісова

О. В. Карпенко