ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 509/3038/22

провадження № 61-12632св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач: керівник Чорноморської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області,

відповідач: ОСОБА_1 ,

третя особа: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 березня 2023 року у складі судді Кочко В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Стахової Н. В., Коновалової В. А., Назарової М. В.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року керівник Чорноморської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області звернувся з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про витребування земельних ділянок, припинення права власності на земельні ділянки, скасування рішень державного реєстратора.

Позов обґрунтований тим, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:005:1682 вибула з комунальної власності Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області на підставі рішення 44 сесії Таїровської селищної ради № 2193-V від 10 вересня 2010 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,1800 га в

АДРЕСА_1 , передано безоплатно у власність ОСОБА_2 вказану земельну ділянку та видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

В подальшому ОСОБА_2 24 вересня 2010 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 592502, та на підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2011 року земельну ділянку відчужила на користь ОСОБА_1 .

На підставі заяви ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки № НОМЕР_1 земельна ділянка кадастровий номер :02:005:1682 в подальшому була поділена на п`ять земельних ділянок: земельну ділянку загальною площею 0,0270 га, кадастровий номер: :02:005:2781; земельну ділянку загальною площею 0,0350 га, кадастровий номер: :02:005:2782; земельну ділянку загальною площею 0,0453 га, кадастровий номер: :02:005:2783; земельну ділянку загальною площею 0,0350 га, кадастровий номер: :02:005:2784; земельну ділянку загальною площею 0,0377 га, кадастровий номер: :02:005:2785.

Проте рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області

від 23 лютого 2012 року по справі № 2-1883/11 за позовом прокурора Овідіопольського району Одеської області в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області:

визнано незаконним та скасовано рішення Таїровської селищної ради

від 10 вересня 2010 року № 2193-V про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 0,1800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнано недійсним державний акт серії ЯК № 592502 від 24 вересня

2010 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1800 га, кадастровий номер :02:005:1682, який зареєстровано в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі № 22, виданий відділом Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області 24 вересня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 ;

припинено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку;

зобов`язано відділ Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області скасувати державну реєстрацію державного акту серії ЯК № 592502 від 24 вересня 2010 року на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 ;

зобов`язано ОСОБА_2 повернути до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області земельну ділянку.

У зв`язку із зазначеним рішенням суду позивач вважає, що ОСОБА_1 заволоділа земельною ділянкою загальною площею 0,1800 га в АДРЕСА_1 незаконно та в подальшому поділила її на п`ять земельних ділянок з кадастровими номерами: :02:005:2781; :02:005:2782; :02:005:2783; :02:005:2784; :02:005:2785.

Враховуючи викладене позивач просив:

витребувати у ОСОБА_1 на користь Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області земельну ділянку загальною площею 0,0270 га, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2781;

скасувати рішення державного реєстратора ДП «Центр обслуговування громадян» Ковач ВП (індексний номер 48223694 від 13 серпня 2019 року) про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з реєстраційним номером 237 загальною площею 0,0270 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2781;

припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 0,0270 га, що розташована за адресою: . АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2781 шляхосм скасування запису про право власності № 32804504 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер нерухомого майна 237;

витребувати у ОСОБА_1 на користь Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області земельну ділянку загальною площею 0,0350 га, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2782;

скасувати рішення державного реєстратора ДП «Центр обслуговування громадян» Ковач ВП (індексний номер 48223726 від 13 серпня 2019 року) про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з реєстраційним номером 237 загальною площею 0,0350 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2782;

припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 0,0350 га, що розташована за адресою: . АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2782 шляхосм скасування запису про право власності № 32804532 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер нерухомого майна 237;

витребувати у ОСОБА_1 на користь Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області земельну ділянку загальною площею 0,0453 га, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2783;

скасувати рішення державного реєстратора ДП «Центр обслуговування громадян» Ковач ВП (індексний номер 48223764 від 13 серпня 2019 року) про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з реєстраційним номером 237 загальною площею 0,0453 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2783;

припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 0,0453 га, що розташована за адресою: . АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2783 шляхом скасування запису про право власності № 32804557 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер нерухомого майна 237;

витребувати у ОСОБА_1 на користь Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області земельну ділянку загальною площею 0,0350 га, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2784;

скасувати рішення державного реєстратора ДП «Центр обслуговування громадян» Ковач ВП (індексний номер 48223801 від 13 серпня 2019 року) про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з реєстраційним номером 237 загальною площею 0,0350 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2784;

припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 0,0350 га, що розташована за адресою: . АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2784 шляхом скасування запису про право власності № 32804580 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер нерухомого майна 237;

витребувати у ОСОБА_3 на користь Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області земельну ділянку загальною площею 0,0377 га, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2785;

скасувати рішення державного реєстратора ДП «Центр обслуговування громадян» Ковач ВП (індексний номер 48223841 від 13 серпня 2019 року) про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з реєстраційним номером 237 загальною площею 0,0377 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2785;

припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 0,0377 га, що розташована за адресою: . АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2785 шляхом скасування запису про право власності № 32804604 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер нерухомого майна 237.

Короткий зміст рішень судів першої інстанції та апеляційної інстанцій

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 березня 2023 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду

від 12 серпня 2024 року, у задоволенні позову керівника Чорноморської окружної прокуратури відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що на момент вчинення правочину сторонами, а саме підписання Договору купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 №1081 від 08 листопада 2010 року, не були порушені норми діючого законодавства України в розумінні положень статей 203, 204, 215 ЦК України.

Більш того, стаття 388 ЦК України встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача. При цьому коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

В судовому засіданні представник Чорноморської окружної прокуратури та представник Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області не заперечували факт законності набуття права власності ОСОБА_1 , але зазначили, що відповідно до рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2012 року по справі № 2-1883/11

ОСОБА_2 була позбавлена права власності, відтак не мала права продавати земельну ділянку ОСОБА_1 , а тому і ОСОБА_1 на даний час володіє майном незаконно.

Із зазначеним твердженням суд першої інстанції також не погодився, адже право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1800 га в

АДРЕСА_1 ОСОБА_2 набула на підставі рішення 44 сесії Таїровської селищної ради № 2193-V від 10 вересня 2010 року, відповідно до пункту 30 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». В свою чергу ОСОБА_2 продала земельну ділянку загальною площею 0,1800 га в АДРЕСА_1

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу 1081 від 08 листопада 2010 року у відповідності до положень статей 203, 204, 215 ЦК України.

Крім того, у момент укладання договору купівлі-продажу 1081

від 08 листопада 2010 року Таїровська селищна рада Одеського району Одеської області не була власником вищезазначеної земельної ділянки, а відтак і підстав, які б перешкоджали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укласти договір купівлі-продажу № 1081 від 08.11.2010 р. не було.

ОСОБА_2 08 листопада 2010 року мала право на законних підставах відчужувати земельну ділянку загальною площею та на момент укладання договору купівлі-продажу № 1081 від 08 листопада 2010 року не існувало ніяких законних підстав, які б цьому заважали.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 08 листопада 2010 року земельної ділянки площею 0,1800 га, кадастровий номер :02:005:1682, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 и жодних заборон відчуження, рішень судів або інших підстав, які б заважали укладанню договору купівлі-продажу не існувало.

Підстав передбачених статтею 388 ЦК України, на момент укладення договору не існувало, відтак ОСОБА_1 , стала добросовісним набувачем та власником земельної ділянки площею.

В момент вчинення правочину сторонами не були порушені норми діючого законодавства України в розумінні положень статей 203, 204, 215 ЦК України.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2012 року по справі № 2-1883/11 за позовом прокурора Овідіопольського району Одеської області в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області набрало законної сили 06 березня 2012 року.

Тобто зазначений вище договір-купівлі продажу був укладений до моменту ухвалення та набрання законної силу рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2012 року, яким ОСОБА_2 була позбавлена права власності на земельну ділянку площею 0,1800 га, кадастровий номер :02:005:1682, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

У зв`язку з чим, 08 листопада 2010 року ОСОБА_2 на законних підставах відчужила зазначену земельну ділянку.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У вересні 2024 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 березня 2023 року, постанову Одеського апеляційного суду

від 12 серпня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

Задовольняючи позов прокурора у справі № 2-1883/11, суд дійшов висновків, що при видачі ОСОБА_2 державного акта на землю порушено вимоги Земельного кодексу України, Законів України «Про основи містобудування», «Про місцеве самоврядування в Україні» та право власності територіальної громади Таїровської селищної ради на означену земельну ділянку, оскільки суд встановив, що до розроблення проекту та передачі у власність земельної ділянки селищна рада не розробляла та не затверджувала містобудівну документацію.

Як наслідок, суд констатував, що знаходження земельної ділянки у власності ОСОБА_2 порушує право власності Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області на земельну ділянку.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2012 року по справі №2-1883/11 набрало законної сили 06 березня 2012 року. Зазначим рішенням суду фактично встановлено вибуття спірної земельної ділянки поза волею дійсного власника - територіальної громади.

Таким чином, ОСОБА_2 не могла набути правомочностей власника в розумінні статті 319 ЦК України, а тому в силу загальних принципів права nemo plus juris ad alium transferee potest quam ipse habet (ніхто не може передати іншому більше прав, аніж має сам) ОСОБА_1 не могла набути право власності на спірну ділянку від ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 08 листопада 2010 року.

Необгрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції про те, що

ОСОБА_2 на законних підставах відчужила спірну земельну ділянку, оскільки договір купівлі-продажу від 08 листопада 2010 року був укладений з ОСОБА_1 до винесення та вступу в законну силу рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2012 року у справі №2-1883/11, яким ОСОБА_2 була позбавлена права власності на земельну ділянку площею 0,1800 га з кадастровим номером :02:005:1682.

Так, Верховний Суд розглядав справу № 911/3897/17 за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету 8 Міністрів України до ТОВ «Лоджик Україна» про витребування земельної ділянки.

У вказаній справі Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для витребування з чужого незаконного володіння спірної ділянки, незважаючи на те, що за обставинами вказаної справи рішенням суду визнано недійсним рішення органу місцевого самоврядування про первинне відведення у приватну власність спірної земельної ділянки після того, як останній у ланцюгу відчужень набувач придбав таку земельну ділянку, та, як наслідок, Верховний Суд у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3897/17 задовольнив касаційну скаргу прокурора, скасував судові рішення та прийняв нове рішення про задоволення позову та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Суди неправильно застосували статтю 388 ЦК України, оскільки фактично встановили відсутність підстав для задоволення позову прокурора про витребування спірних земельних ділянок лише з тих підстав, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, так як не знала і не могла знати про те, що ОСОБА_2 не мала права відчужувати, однак не врахували, що спірна ділянка вибула поза волею дійсного власника - територіальної громади. Ураховуючи, що земельна ділянка вибула у порушення інтересів територіальної громади на підставі скасованого судом рішення селищної ради, то земельна ділянка вибула поза волею власника.

Правовідносини, які виникли у зазначеній справі, пов`язані з вибуттям земель із комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а набуття ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки :02:005:1682 шляхом придбання земельної ділянки у

ОСОБА_2 , яка в дійсності не набула правомочностей власника, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, тобто поза волею дійсного власника територіальної громади - такому суспільному інтересу не відповідає.

У даному випадку втручання держави у право власності відповідача є виправданим, оскільки незаконне набуття у власність земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі як національного багатства.

Також відсутні правові висновки Верховного Суду щодо питання застосування статей 387, 388 ЦК України, у подібних правовідносинах, зокрема, щодо втручання в право мирного володіння майном добросовісного набувача, який набув майно до того, як набуття права власності на таке майно попереднім власником визнано судом незаконним, а також питання додержання принципу пропорційності такого втручання щодо витребування земельних ділянок, незаконно переданих у власність громадян в порушення земельного та містобудівного законодавства.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У грудні 2024 року від ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому відповідач просила залишити касаційну скаргу керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 березня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року без задоволення, а судові рішення - без змін.

Відзив обґрунтований тим, що на момент підписання договору купівлі-продажу від 08 листопада 2010 року жодних заборон відчуження, рішень судів або інших підстав, які б заважали укладанню договору купівлі-продажу не існувало.

Більш того рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2012 року по справі № 2-1883/11 жодним чином не стосується права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, а договір купівлі-продажу від 08 листопада 2010 року предметом розгляду в цьому провадженні не є.

На момент підписання договору купівлі продажу земельної ділянки 08 листопада 2010 року жодна з умов, передбачених статтею 388 ЦК України, не існувала, відтак ОСОБА_1 , стала добросовісним набувачем та власником земельної ділянки площею.

Крім того, ані Чорноморська окружна прокуратура, ані Таїровська селищна рада Одеського району Одеської області не оспорювали договір купівлі-продажу № 1081 від 08 листопада 2010 року, за яким ОСОБА_1 на законних підставах набула право власності на земельну ділянку.

Відтак, на сьогоднішній день, ОСОБА_1 володіє земельними ділянками, кадастрові номери: :02:005:2781, :02:005:2782, :02:005:2783, :02:005:2784, :02:005:2785 на законних підставах.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 509/3038/22, витребувано справу з суду першої інстанції.

У листопаді 2024 року матеріали справи № 509/3038/22 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановахВерховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3897/17, від 18 лютого 2021 року у справі № 14/5026/1020/2011, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах тасудове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що на підставі рішення 44 сесії Таїровської селищної ради

№ 2193-V від 10 вересня 2010 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,1800 га в

АДРЕСА_1 , передано безоплатно у власність гр. ОСОБА_2 вказану земельну ділянку та видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

24 вересня 2010 року ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності серії ЯК № 592502 на земельну ділянку кадастровий номер :02:005:1682.

На підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2010 року,

ОСОБА_2 відчужила земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:1682 на користь ОСОБА_1 .

Земельна ділянка кадастровий номер :02:005:1682 на підставі заяви ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки № НОМЕР_1 , 07 серпня

2019 року державним реєстратором ДП «Центр обслуговування громадян» була поділена на п`ять земельних ділянок: земельну ділянку загальною площею 0,0270 га, кадастровий номер: :02:005:2781; земельну ділянку загальною площею 0,0350 га, кадастровий номер: :02:005:2782; земельну ділянку загальною площею 0,0453 га, кадастровий номер: :02:005:2783; земельну ділянку загальною площею 0,0350 га, кадастровий номер: :02:005:2784; земельну ділянку загальною площею 0,0377 га, кадастровий номер: :02:005:2785.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2012 року по справі № 2-1883/11 за позовом прокурора Овідіопольського району Одеської області в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області:

- визнано незаконним та скасовано рішення Таїровської селищної ради

від 10 вересня 2010 року № 2193-V про затвердження проекту землеустрою щодо відведення гр. ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,1800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнано недійсним державний акт серії ЯК № 592502 від 24 вересня

2010 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1800 га, кадастровий номер :02:005:1682, який зареєстровано в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі № 22, виданий відділом Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області 24 вересня 2010 рокуна ім`я ОСОБА_2 ;

- припинено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку;

- зобов`язано відділ Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області скасувати державну реєстрацію державного акту серії ЯК № 592502

від 24 вересня 2010 року на право власності на земельну ділянку, виданий відділом Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області

24 вересня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 ;

- зобов`язано ОСОБА_2 повернути до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області земельну ділянку.

Позиція Верховного Суду

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)).

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)).

Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) також вказала, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2025 року у справі № 370/1339/19 (провадження № 61-8601св24)) зазначено, що «якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності на частину земельної ділянки зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві власності позивачу та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності відповідача. Натомість вимоги про припинення права власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому позовні вимоги про припинення права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку та визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки не є належним способом захисту порушеного права. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Оцінка доводам позивача щодо порушення його права (інтересу) (вирішення спору по суті) має надаватися лише за належною вимогою. За таких обставин в задоволенні позовних вимог слід було відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту».

Отже, належним способом захисту прав особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

У постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що: «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що: «Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Потрібний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування постанову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2022 року у справі № 472/156/21 (провадження № 61-7658св22)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

при зверненні з позовом прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка набута у власність ОСОБА_2 незаконно, оскільки рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2012 року у справі № 2-1883/11 за позовом прокурора Овідіопольського району Одеської області в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області:

визнано незаконним та скасовано рішення Таїровської селищної ради

від 10 вересня 2010 року № 2193-V про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,1800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою:

АДРЕСА_1 ;

визнано недійсним державний акт серії ЯК № 592502 від 24 вересня

2010 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1800 га, кадастровий номер :02:005:1682;

припинено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку,;

зобов`язано відділ Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області скасувати державну реєстрацію державного акту серії ЯК № 592502 від 24 вересня 2010 року на право власності на земельну ділянку, виданий відділом Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області 24 вересня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 ;

отже, суд у справі № 2-1883/11 встановив що спірна земельна ділянка вибула із власності держави поза її волею;

ОСОБА_1 придбала спірну земельну ділянку в особи, яка не мала права її отримувати та відчужувати;

відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції зазначив, що на момент укладення спірного договору жодних заборон відчуження, судових рішень або інших підстав, які б заважали укладанню договору купівлі-продажу не існувало. Підстав передбачених статтею 388 ЦК України на момент його укладення також не існувало, відтак ОСОБА_1 , стала добросовісним набувачем та власником земельної ділянки, в момент вчинення правочину сторонами не були порушені норми діючого законодавства України в розумінні положень статей 203, 204, 215 ЦК України; рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2012 року по справі № 2-1883/11 за позовом прокурора Овідіопольського району Одеської області в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області набрало законної сили 06 березня 2012 року, тобто договір-купівлі продажу був укладений до моменту винесення та набрання законної сили рішенням суду, отже, втручання в право власності відповідача не є пропорційним легітимній меті такого втручання;

за таких обставин суди зробили правильний висновок, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельної ділянки;

доказів, які б підтверджували недобросовісність набуття ОСОБА_1 права власності на вказану земельну ділянку матеріали справи не містять;

але суди не звернули уваги, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності на частину земельної ділянки зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов. Натомість вимоги про припинення права власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому позовні вимоги про припинення права власності на земельні ділянки та скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки не є належним способом захисту порушеного права. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

За таких обставин в задоволенні позовних вимог про припинення права власності на земельні ділянки та скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки слід було відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту.

Посилання відповідача на правові висновки, викладені постанові Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3897/17 колегія суддів вважає, необґрунтованими, оскільки фактичні обставини справи у цій справі та фактичні обставини у справі, на яку посилається заявник, є різними та стосувались земельної ділянки лісогосподарського призначення, яка має особливий статус.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди позивача з висновками судів щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) та Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2025 року у справі № 370/1339/19 (провадження № 61-8601св24)) дають підстави для висновку, що судові рішення ухвалені частково без додержання норм матеріального та процесуального права. Тому касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 396, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 березня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко