ВІТОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2914/23
Провадження №2/477/573/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року Вітовський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Клюсевич-Шараповою Н.М.,

за участю: позивачки ОСОБА_1 ,

представниці відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачки приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Реукова Наталія Анатоліївна, про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2023 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати недійсними два свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видані приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Реуковою Н.А. 23 лютого 2023 року за реєстровими №№ 83 та 87, на ім`я ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельні ділянки, площею 4,6792 га та 4,8200га, призначені для ведення фермерського господарства, розташовані в межах території Шевченківської сілсьької ради Миколаївського району Миколаївської області, кадастрові номери: :112:000:0185 та :05:000:0192 відповідно.

На обґрунтуваннях своїх вимог вказала, що за свого життя ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно до якого, серед іншого, зробив розпорядження на випадок своєї смерті, яким заповів все своє рухоме та нерухоме майно, набуте до шлюбу з ОСОБА_1 , зареєстрованого 02 липня 2021 року, ОСОБА_3 , а інше майно, набуте після укладення цього ж шлюбу, заповів новій дружині позивачці.

Перед тим він, в період з 31 липня 1988 року по 15 червня 2021 року перебував у шлюбі з ОСОБА_5 , за час якого ними були набуто у власність рухоме та нерухоме майно, яке було їх спільною сумісною власністю.

При цьому, ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області (на тепер має назву Вітовський районний суд Миколаївської області) від 07 грудня 2021 року, яка набрала законної сили 29 грудня 2021 року, у справі № 477/2071/21 між ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 було затверджено мирову угоду щодо розділу їх спільного майна, серед якого було припинено право спільної сумісної власності і на вказані вище земельні ділянки, які в порядку поділу спільного майна були визнані на праві власності за ОСОБА_4 , але державна реєстрація права власності не відбулася, оскільки спадкодавець за свого життя не встиг здійснив необхідні дії про це.

Вказуючи, що ОСОБА_4 , хоча й не зареєстрував своє право власності на земельні ділянки, але вони ним були набуті згідно ухвали суду вже під час шлюбу з нею ОСОБА_1 , тому свідоцтва про право на спадщину на це майно є незаконними і їх необхідно скасувати., так як ділянки не охоплюються заповітом на користь ОСОБА_6 .

Ухвалою суду від 11 січня 2024 року в справі було відкрито провадження в загальному порядку.

20 березня 20204 року представницею відповідачки було подано відзив на позовну заяву, в якій вона просила відмовити в задоволенні позову, оскільки спірні земельні ділянки були набуті під час шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 і право власності на них не припинялося, а лише було змінено від/тип права власності на майно після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 , тому підстав вважати, що ОСОБА_4 набув право власності на вказані ділянки після укладення шлюбу з нею ОСОБА_1 , немає

Ухвалою суду від 11 липня 2024 року від підготовче провадження справі було завершено і справа призначена до судового розгляду.

На розгляд справи з`явилася позивачка, яка підтримала позов та просила його задовольнити. Її представник не з`явився, але його неявка не є перешкодою в розгляду справи.

Відповідачка до судового засідання не з`явилася, про час та місце була повідомлена належним чином згідно вимог ЦПК України. Представниця відповідачки в судовому розгляді просила відмовити в задоволенні позову через необґрунтованість та хибне уявлення позиваки про статус спільного майна, набутого під час шлюбу

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на боці відповідачки, - приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Реукова Н.А., до суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, її неявка не є перешкодою в розгляді справи.

Суд, розглянувши позовну заяву, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

02 липня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (до укладення шлюбу ОСОБА_8 ) був зареєстрований шлюб.

03 грудня 2021 року ОСОБА_4 склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Нікітіним Р.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1620, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження:

все своє майно (рухоме та нерухоме), що набуте ним до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , який зареєстрований 02 липня 2021 року за актовим записом №614, заповідає ОСОБА_3 ;

все своє майно (рухоме та нерухоме), що набуте після укладення шлюбу з ОСОБА_1 , який зареєстрований 02 липня 2021 року за актовим записом №614, заповідає ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що 24 березня 2022 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складений актовий запис № 853.

Після його смерті відкрилась спадщина.

ОСОБА_3 , як донька померлого, та його дружина ОСОБА_1 подали до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіну Р.В. заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. 02 серпня 2022 року було заведено спадкову справу № 21/2022 після смерті ОСОБА_4 .

Згідно акту приймання-передавання спадкової справи від 20 січня 2023 року приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Нікітін Р.В. передав, а приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Реукова Н. А. прийняла у своє провадження спадкову справу № 21/2022 щодо майна померлого ОСОБА_4

23 лютого 2023 року приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Реуковою Н. А. було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке було зареєстровано за реєстровим № 83, на земельну ділянку, площею 4,6792 га, призначену для ведення фермерського господарства, розташовану в межах Шевченківської територіальної громади Миколаївського району Миколаївської області, кадастровий номер :12:000:0185.

Також, 23 лютого 2023 року приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Реуковою Н. А. було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке було зареєстровано за реєстровим № 87, на земельну ділянку, площею 4,68200 га, призначену для ведення фермерського господарства, розташовану в межах Шевченківської територіальної громади Миколаївського району Миколаївської області, кадастровий номер :05:000:0192.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини першої статті 1248 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК України).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

До укладення шлюбу з ОСОБА_1 , померлий ОСОБА_4 , перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . Під час перебування у шлюбі останні набули у власність декілька об`єктів нерухомого майна, зокрема і вказані земельні ділянки.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області (на тепер має назву Вітовський районний суд Миколаївської області) від 07 грудня 2021 року, яка набрала законної сили 29 грудня 2021 року, у справі № 477/2071/21 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було затверджено мирову угоду щодо розділу їх спільного майна, серед якого було припинено право спільної сумісної власності і на вказані вище земельні ділянки, які в порядку поділу спільного майна були визнані на праві власності за ОСОБА_4 , але державна реєстрація права власності за ними не відбулася, оскільки спадкодавець за свого життя не встиг здійснив необхідні дії про це.

Положеннями частин першої, другої та третьої статті 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом (частина перша статті 372 ЦК України). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Частиною третьою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За загальним правилом, момент набуття права власності за договором пов`язується з переданням майна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 334 ЦК України). З цього можна зробити принаймні два висновки: для набуття права власності на майно потрібно два правочини - договір, який є підставою набуття права власності, та передання майна, який є способом набуття права власності; правила щодо передачі як умови виникнення права власності свідчать про розмежування зобов`язання (договору) і речового права (власності).

Домовленість, що закріплена у договорі, стосується обов`язку продавця в майбутньому передати річ, тобто перенести право власності на неї на іншу особу - набувача. Адже, за загальним правилом, право власності на майно, що є предметом консенсуального договору, виникає не одномоментно з його укладенням. Виняток становлять реальні договори, які вважаються укладеними з моменту передання майна. Набуття права власності на майно за договорами, які потребують нотаріального посвідчення, пов`язане з цим посвідченням (частина третя статті 334 ЦК України), а право на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з дня реєстрації права на нього (частина четверта статті 334 ЦК України).

Відтак набуття права власності відповідно до ЦК України пов`язано з: переданням майна; нотаріальним посвідченням договору; державною реєстрацією права на нерухоме майно.

Спірні земельні ділянки були набуті ОСОБА_4 до укладення шлюбу з позивачкою, а відтак, право власності спадкодавця на них не припинялося після поділу спільного сумісного майна подружжя між ним та ОСОБА_5 , а змінився лише вид/тип права власності із спільної сумісної на особисту.

Отже, посилання в позовних вимогах на те, що ОСОБА_4 набув спірні земельні ділянки в особисту приватну власність перебуваючи, у шлюбі з позивачкою спростовуються вищевикладеним та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки до поділу спільного майна подружжя між ним та ОСОБА_5 належала спадкодавцю і його дружині у попередньому шлюбі на праві спільної сумісної власності (без визначення часток), а після поділу майна між подружжям змінився лише вид права власності на них.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз статті 1301 ЦК України свідчить, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину.

У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11 зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним; визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Оскільки під час розгляду справи не було підтверджено обґрунтованість посилань позивною заяви, тому немає підстав вважати, що свідоцтва про право на спадщину відносно земельних ділянок площею 4,6792 га та 4,8200га видані ОСОБА_3 незаконно і немає підстав для застосування ст. 1301 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачки приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Реукова Наталія Анатоліївна, про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вітовський районний суд Миколаївської області протягом 30 днів з дня складання його повного тексту.

Повний текст рішення складено на 24 жовтня 2025 року.

Суддя Р.В. Козаченко