Справа № 345/245/25
Провадження № 4-с/345/15/2025
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2025 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі :

головуючої судді Кардаш О.І.

секретаря Боднар Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Калуші скаргу ОСОБА_1 до Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, зацікавлена особа ОСОБА_2 на постанову про закінчення виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою про визнання незаконною та скасування постанови від 22.05.2020 року про закінчення виконавчого провадження, яку винесено старшим державним виконавцем Тарасовою Х.М. у виконавчому провадженні №44866824 та поновити строк оскарження.

Скаргу мотивує тим, старшим державним виконавцем Тарасовою Х.М. у виконавчому провадженні №44866824 винесено 22.05.2020 року постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 18.09.2014 року за №345/3654/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 на її користь по 300 грн. аліментів щомісячно на кожну дитину. У вказаній постанові державний виконавець вказала, що аліменти сплачено в повному обсязі до повноліття дітей. Так, у розрахунку із сплати аліментів вказано, що аліменти сплачено виходячи із суми присудженої судом. Однак, в силу ч. 2 ст. 182 СК України державним виконавцем не проведено перерахунку суми присуджених аліментів та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, а тому оскаржувана постанова є незаконною та підлягає скасуванню.

Щодо строку поновлення оскарження постанови вказала, що про винесення оскаржуваної постанови їй стало відомо 09.01.2025 року, коли вона одержала заяву про перегляд заочного рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.09.2023 року у справі №345/3423/23. Додатковим підтвердженням її необізнаності у винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження є те, що у липні 2023 року вона звернулася до суду із заявою про зміну способу стягнення аліментів. Тому просить суд поновити строк на оскарження постанови та визнати неправомірною та скасувати зазначену постанову.

Від представника заінтересованої особи Корольова В.В. надійшло письмове заперечення на скаргу, де він просить дану скаргу залишити без розгляду з підстав викладених у запереченні.

Представником скаржника ОСОБА_1 - адвокатом Бойко Р.Б. подано заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги скарги підтримав.

Матеріали справи містять заяву від начальника відділу Калуського міськрайонного ВДВС у Калуському районі Івано-Франківської області Тарасової Х.М. про розгляд справи без її участі, в задоволенні скарги просить відмовити.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_3 також подав заяву про розгляд справи у його відсутності, у задоволенні скарги просив відмовити.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

У поданій скарзі заявника просить поновити строк на звернення із скаргою до суду, посилаючись на те, що спірну постанову про закінчення виконавчого провадження не отримував, а про постанову стало відомо лише 09.01.2025 року, коли вона одержала заяву про перегляд заочного рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.09.2023 року у справі №345/3423/23. Додатковим підтвердженням її необізнаності у винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження є те, що у липні 2023 року вона звернулася до суду із заявою про зміну способу стягнення аліментів. Після чого 21 січня 2025 року вона звернулася із вказаною скаргою та просить поновити пропущений процесуальний строк.

Так, у частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. Під час вирішення питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця необхідно виходити з того, що у ЦПК України не міститься переліку поважних причин пропуску строку, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга залишається без розгляду та повертається заявникові.

Строк звернення до суду зі скаргою на дії державного, приватного виконавця є не строком позовної давності, а процесуальним строком, а тому у разі його пропуску, скарга може бути розглянута по суті лише після вирішення питання про його поновлення, оскільки відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19) зроблено висновок, що з`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 449 ЦПК України та частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», необхідно враховувати поведінку скаржника, чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, спрямовані на з`ясування стану виконавчого провадження, тощо.

Судом встановлено, що 20 травня 2020 року ОСОБА_1 подала заяву до органу державної виконавчої служби про отримання нею від ОСОБА_2 аліментів у повному обсязі до повноліття дітей у сумі 87 476,14 грн, з яких: 69 615,49 грн - аліменти, 17 860, 65 грн - сума накладеного на боржника штрафу за несплату аліментів. У заяві також зазначила, що заборгованість за аліментами відсутня, претензії до боржника та до органу виконавчої служби в неї відсутні.

На підставі вказаної заяви 22 травня 2020 року державний виконавець Тарасова Х.М. прийняла постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Звертаючись зі скаргою до суду, ОСОБА_1 на обґрунтування вимоги про поновлення строку на оскарження постанови державного виконавця вказала, що їй не було відомо про прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження. Зазначала, що дізналася про оскаржувану постанову лише 09 січня 2025 року, тобто коли отримала заяву про перегляд заочного рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2023 року у справі № 345/3423/23. Крім того, звертала увагу, що додатковим підтвердженням її необізнаності про ухвалення постанови про закінчення виконавчого провадження є те, що у липні 2023 року вона звернулася до суду із заявою про зміну способу стягнення аліментів.

Суд приймає до уваги вказані пояснення скаржника, оскільки вони державним виконавцем та боржником не спростовані, оскільки матеріали справи не містять доказів направлення на адресу ОСОБА_1 постанови державного виконавця Тарасової Х. М. від 22 травня 2020 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 345/3654/14-ц, виданого Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області 18 вересня 2014 року.

Положеннями частини 1 статті 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. У частині другій статті 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

За викладених обставин суд вважає, що визначений законом строк звернення до суду зі скаргою заявником пропущений з поважних причин, у зв`язку із чим такий строк підлягає поновленню відповідно до положень статті 127 ЦПК України.

Положеннями статті 447 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом установлено, що Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області рішенням від 18 вересня 2014 року у справі № 345/3654/14-ц задовольнив позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Стягнув з ОСОБА_2 на неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі по 300,00 грн щомісячно на кожну дитину. Вирішив стягнення аліментів розпочати з 03 вересня 2014 року та проводити до повноліття дітей. У задоволенні решти позовних вимог відмовив (а. с. 46-47).

Головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції Івасів Я. Я. постановою від 25 вересня 2014 року відкрила виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 345/3654/14-ц, виданого Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області 18 вересня 2014 року (а. с. 45).

ОСОБА_1 20 травня 2020 року звернулася із заявою до Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із заявою, в якій зазначила, що вона отримала від ОСОБА_2 грошові кошти як аліменти на дітей у сумі 87 476,4 грн, що включає в себе 69 615,49 грн заборгованість за аліментами та 17 860,65 грн - сума накладеного штрафу за несплату аліментів відповідно до виконавчого листа № 345/3654/14-ц, виданого Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області 18 вересня 2014 року. Зазначила, що претензій до боржника та органу державної служби не має (а. с. 96).

Державний виконавець Тарасова Х. М. постановою від 22 травня 2020 року закінчила виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 345/3654/14-ц, виданого Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області 18 вересня 2014 року, на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 64-65).

Мотивуючи заявлені вимоги, представник скаржника посилається на те, що вказана постанова про закінчення виконавчого провадження від 22 травня 2020 року являється протиправною, оскільки виконавче провадження закінчено не дивлячись на наявність у боржника заборгованості зі сплати аліментів, оскільки сплата аліментів виходячи із щомісячної суми 300 грн. на кожну дитину не може слугувати підставою для закінчення виконавчого провадження, оскільки такий розмір є менший, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вирішуючи вимоги скарги по суті та перевіряючи їх законність на підставі наявних у справі доказів, які скаржник вважає достатніми та переконливими, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до положень ч. 1ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Так, відповідно до положень пунктів 9, 10 Розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, зі змінами (у редакції Інструкції, що діяла на час винесення спірної постанови) виконавець закінчує виконавче провадження про стягнення аліментів після закінчення передбаченого законом строку їх стягнення за умови, що суму аліментів стягнено в повному обсязі. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття. У разі наявності заборгованості, яка виникла на момент закінчення встановленого строку для стягнення аліментів, її стягнення проводиться у загальному порядку, визначеному Законом.

Аналіз вищевказаних норм Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, що діяли на час винесення спірної постанови від 22 травня 2020 року, вказує на те, що право на закінчення виконавчого впровадження у разі здійснення виконавчого провадження зі стягнення аліментів, виникає у державного виконавця виключно у разі стягнення в повному обсязі з боржника суми аліментів станом на день закінчення строку, передбаченого законом для такого виду стягнення.

Відтак, суд приходить до переконання, що сплата аліментів виходячи із щомісячної суми 300 грн. на кожну дитину не може слугувати підставою для закінчення виконавчого провадження, оскільки виконавець повинен стягувати з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

За викладених підстав, суд вважає за необхідне визнати спірну постанову про закінчення виконавчого провадження незаконною, та такою, що порушує права стягувача, у зв`язку із чим з метою поновлення порушеного права заявника ОСОБА_1 постанову про закінчення виконавчого провадження слід скасувати.

Керуючись статтями 127, 260, 353, 447, 449, 450-453 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Скаргу ОСОБА_1 на постанову про закінчення виконавчого провадження від 22.05.2020 року задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця Тарасової Х.М. Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про закінчення виконавчого провадження №44866824 з примусового виконання виконавчого листа №345/3654/14-ц виданого 18.09.2014 року Калуським міськрайонним судом Івано-Фанківської області.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: