КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 362/296/25

номер провадження: 22-ц/824/17030/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2025 року у складі судді Марчук О.Л., у справі за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа: державне спеціалізоване підприємство «Ліси України», про витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації (далі - Обухівська РДА) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: державне спеціалізоване підприємство «Ліси України» (далі - ДСП «Ліси України»), про витребування земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Застугнянської сільської ради Васильківського району Київської області від 30 листопада 2006 року №42-7-5 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок», передано ОСОБА_2 безкоштовно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,25 гектара, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення, 29 березня 2007 року ОСОБА_2 отримав державний акт серії ЯЕ № 578403/66380 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0006, площею 0,2500 гектара, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Вказував, що 16 травня 2007 року ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу продав ОСОБА_1 вказану земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0006.

Зазначав, що згідно з листом філії «Київське лісове господарство» ДСП «Ліси України» від 02 жовтня 2024 року №126/20.14-1-2024 спірна земельна ділянка з кадастровим номером :02:006:0006 повністю накладається на землі лісогосподарського призначення та розташована в межах державного лісового фонду (квартал 38 виділ 16 (виділ 5 / виділ 5) Обухівського (Васильківського) лісництва відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року (1993/2003 років).

Водночас погоджень на вилучення чи зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки не надавалось, що підтверджується листом філії «Київське лісове господарство» ДСП «Ліси України» від 29 червня 2023 року №02-543.

У даному випадку факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні ДСП «Ліси України» підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 1993, 2003, 2014 років й проєктами організації та розвитку лісового господарства виробничої частини державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» та ДП «Київське лісове господарство», таксаційними описами, планами лісонасаджень, протоколами лісовпорядних нарад.

Зазначав, що листом Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 11 травня 2023 року №399 з додатками до нього підтверджується, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:006:0006 відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року відноситься до лісів Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство» і повністю розташована у кварталі 20 виділ 11 вказаного лісництва.

Тому вважав, що відповідач набув право приватної власності на земельну ділянку, яку було неправомірно вилучено із земель лісогосподарського призначення без згоди користувача.

З урахуванням наведеного, керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області просив витребувати на користь держави в особі Обухівської РДА в категорію лісогосподарського призначення із незаконного володіння відповідача ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0006.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2025 року у задоволенні позову керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Обухівської РДА - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, заступник керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих характерних для земель лісогосподарського призначення (наявність багаторічних лісових культур), природних ознак спірної земельної ділянки (наявність лісової рослинності) знав або, проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного, лісового законодавства і, за необхідності, отримавши правову допомогу перед набуттям прав на спірну ділянку, повинен був знати про те, що ця земельна ділянка належить до державної власності, обмежена в цивільному обороті та не може використовуватися для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. За вказаних обставин добросовісність дій відповідача у справі №362/296/25 під час набуття права власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення виключається.

Вважає, що відмова в задоволенні віндикаційного позову з тих підстав, що підстави набуття відповідачем права власності на земельну ділянку не визнані недійсними, вони не оскаржені та, відповідні, позовні вимоги не пред`явлені, а висновок суду, що зазначене свідчить про відсутність права власності позивача, є помилковим. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду у справі №359/3373/16 вказала, що особи, яким були відчужені земельні ділянки, проявивши розумну обачність, не могли не знати про незаконність набуття ними цих земельних ділянок, які були заліснені. Не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18).

Вказує, що під час прийняття оскаржуваного рішення, суд першої інстанції самоусунувся від надання оцінки поведінки кінцевого набувача як недобросовісної, зокрема не встановив, що він в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, тобто не може бути призначеною для будівництва й обслуговування житлового будинку.

Представник відповідача - адвокат Панасенко О.О. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволення апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін. Вказує, що під час підготовки договору купівлі - продажу спірної земельної ділянки відповідачем було проаналізовано ряд документів, які проходили різнорівневий державний контроль. Так, ОСОБА_1 перед укладенням договору купівлі-продажу проаналізовано технічну документацію на земельну ділянку, відповідно до якої суміжними користувачами земельної ділянки є: землі загального користування, землі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Заслуговує на увагу той факт, що технічна документація була погоджена Васильківським районним відділом земельних ресурсів та головним архітектором Васильківського району, тобто саме того органу, інтереси якого, начебто, поручені та в інтересах якого було подано позов прокуратурою. Більше того, відповідачу ОСОБА_1 попереднім власником перед укладанням договору купівлі-продажу було надано для огляду, а після укладення правочину, передано у власність документи, що посвідчують відсутність претензій філії «Київське лісове господарство» ДСП «Ліси України» станом на березень 2007 року щодо власності, володіння іншими особами землями, що перебувають у їх володінні відповідно до державного акту про постійне користування.

Обухівська РДА та ДСП «Ліси України» не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог прокурора про витребування на користь держави в особі Обухівської РДА в категорію лісогосподарського призначення із незаконного володіння відповідача ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0006, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка фактично належить до земель лісогосподарського призначення, перебуває у межах державного лісового фонду та вибула з державної власності поза волею держави внаслідок прийняття Застугнянською сільською радою рішення з перевищенням наданих їй законом повноважень і без згоди постійного землекористувача ДСП «Ліси України». Водночас суд установив, що ОСОБА_1 набув спірну земельну ділянку за відплатним договором купівлі-продажу, не маючи та не будучи зобов`язаним мати інформації про незаконність її первинного вибуття з державної власності, а отже, є добросовісним набувачем у розумінні ст.ст. 330, 388 ЦК України. За таких обставин суд дійшов висновку, що хоча прокурором обрано належний та ефективний спосіб захисту у вигляді віндикаційного позову, проте імперативні приписи ч.5 ст.390 ЦК України не виконано, оскільки Обухівською РДА або прокурором не внесено на депозитний рахунок суду вартість спірної земельної ділянки як обов`язкову умову її витребування у добросовісного набувача, що виключає можливість задоволення позову по суті, незалежно від доведення незаконності первинного надання земельної ділянки.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Застугнянської сільської ради Васильківського району Київської області від 30 листопада 2006 року № 42-7-5 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» передано ОСОБА_2 безкоштовно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,25 гектара для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 (а.с.57).

На підставі вказаного рішення, 29 березня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 було видано державний акт серії ЯЕ № 578403/66380 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0006, площею 0,2500 гектара, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.59).

Згідно з договором купівлі-продажу від 16 травня 2007 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 вказану земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0006 (а.с.58).

Станом на час розгляду та вирішення справи у суді першої інстанції відбулись зміни адміністративно-територіального поділу районів у Київській області згідно з постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів», внаслідок чого станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення суду село Застугна територіально розташоване в адміністративних межах Васильківської міської територіальної громади Обухівського району Київської області.

Вказані відомості є загальновідомими та перебувають у вільному доступі на офіційному сайті Верховної Ради України, а тому ці обставини не підлягають доказуванню в силу приписів ч.3 ст.82 ЦПК України, якою передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

При вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України (далі - ЛК України).

Така правова позиція з приводу того, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними доказами наявності права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства неодноразово висловлена судами вищої інстанції, зокрема у правових висновках Верховного Суду, викладених в постановах від 30 січня 2018 року по справі № 707/2192/15-ц, від 21 лютого 2018 року по справі 488/5476/14-ц, від 07 жовтня 2020 року по справі № 369/16418/18, від 30 вересня 2020 року по справі № 363/669/17, та постановах Великої Палати Верховного Суду у від 07 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14-ц, від 07 листопада 2018 року по справі № 488/6211/14-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16 й від 13 червня 2018 року по справі №369/1777/13-ц.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, з листа філії «Київське лісове господарство» ДСП «Ліси України» від 02 жовтня 2024 року № 126/20.14-1-2024 слідує, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :02:006:0006 повністю накладається на землі лісогосподарського призначення та розташована в межах державного лісового фонду (квартал 38 виділ 16 (виділ 5 / виділ 5) Обухівського (Васильківського) лісництва відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року (1993/2003 років) (а.с.34-43).

Водночас погоджень на вилучення чи зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки не надавалось, що підтверджується листом філії «Київське лісове господарство» ДСП «Ліси України» від 29 червня 2023 року № 02-543 (а.с.31).

Отже у даному випадку факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні ДСП «Ліси України», підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 1993, 2003, 2014 років й проєктами організації та розвитку лісового господарства виробничої частини державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» та ДП «Київське лісове господарство», таксаційними описами, планами лісонасаджень, протоколами лісовпорядних нарад.

Листом Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 11 травня 2023 року № 399 з додатками до нього підтверджується, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:006:0006 відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року відноситься до лісів Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство» і повністю розташована у кварталі 20 виділ 11 вказаного лісництва (а.с.26-27).

У постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 361/6829/16 Верховний Суд надавав правову оцінку про належність, достатність та достовірність документів, наданих вищевказаним органом та висувавав, що ВО «Укрдержліспроект» створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги та відхилив заперечення відповідача стосовно розташування спірної земельної ділянки поза межами земель лісового фонду.

Судом встановлено, що за інформацією філії «Київське лісове господарство» ДСП «Ліси України» від 29 червня 2023 року № 02-543, вказане підприємство не надавало згоди на вилучення із постійного користування підприємства спірної земельної ділянки (а.с.31).

Отже сукупність наявних у справі доказів вказує на те, що рішенням Застугнянської сільської ради Васильківського району Київської області від 30 листопада 2006 року № 42-7-5 вказану земельну ділянку лісогосподарського призначення передано у власність громадянина без згоди землекористувача.

При цьому колегія суддів враховує, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Відповідно до ст.ст. 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (ч.2. ст.1 ЛК України).

Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі (ч.4 ст.1 ЛК України).

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (ч.2 ст.3 ЗК України).

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» ч.1 ст.19 ЗК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Статтею 13 ЗК України передбачено, що до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом (ч. 5 ст.116 ЗК України).

В постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі №6-99цс14 зроблено висновок, що «передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (ст.27 ЛК України у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ч.9 ст.149 ЗК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. Установивши, що земельні ділянки загальною площею S_1 (у тому числі й спірна земельна ділянка площею S_2), що розташовані в районі АДРЕСА_1, які були відчужені за рішенням селищної ради, належать до земель лісового фонду, що віднесені до категорії лісів першої групи (ліси населених пунктів, які призначені для виконання рекреаційних, санітарно-гігієнічних та оздоровчих функцій), та на час прийняття селищною радою рішення про їх відчуження перебували в державній власності та вибули з володіння власника - держави - поза його волею, оскільки відповідно до чинного законодавства право розпорядження ними належало Кабінету Міністрів України, проте жодних дій щодо розпорядження зазначеними земельними ділянками Кабінетом Міністрів України не вчинялось, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для витребування спірної земельної ділянки в добросовісного набувача в порядку статті 388 ЦК України».

В постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-196цс15 зазначено, що «передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (ст.27 ЛК України у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Стаття 57 ЛК України визначає порядок та умови зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. У справі, яка переглядається, суд установив, що земельні ділянки загальною площею S_1 га (у тому числі й спірна земельна ділянка площею S_2 га), які розташовані в районі АДРЕСА_1, належать до земель лісового фонду, що віднесені до категорії лісів першої групи та перебували в державній власності, жодних дій щодо розпорядження зазначеними земельними ділянками Кабінет Міністрів України не вчиняв. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача».

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) юридично - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зазначено, що: Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч.3 ст.13, ч.7 ст.41, ст.50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (ст.ст. 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (ст.14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, фізичні особи-відповідачі, проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (див. близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).

З огляду на викладене вище, відповідно до правовідносин між сторонами у цій справі правомірним буде висновок про те, що загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес відповідача ОСОБА_1 у збереженні земельної ділянки у власності.

Крім того, згідно з ч.3 ст.390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість (ч.4 ст.390 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст.390 ЦК України суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

З огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи ч.3 і ч.4 ст.390 ЦК України, ОСОБА_1 не позбавлений можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки (див. аналогічний по суті висновок Верховного Суду у постанові від 09 квітня 2025 року у справі № 466/6078/13-ц (провадження № 61-13005св24).

Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.264 ЦПК України, не вказані вище вимоги закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні віндикаційного позову виключно з підстав невнесення прокурором або Обухівською РДА грошових коштів як компенсації вартості земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0006 на депозитний рахунок суду, не врахувавши встановлені обставини незаконного вибуття цієї ділянки із земель державного лісового фонду внаслідок прийняття Застугнянською сільською радою Васильківського району Київської області рішення від 30 листопада 2006 року № 42-7-5 з перевищенням повноважень та без згоди постійного землекористувача - ДСП «Ліси України», що прямо порушує публічний інтерес у збереженні земель лісогосподарського призначення.

Крім того, з урахуванням очевидних природних ознак спірної земельної ділянки (наявність багаторічної лісової рослинності, розташування у межах Обухівського (Васильківського) лісництва та матеріалів лісовпорядкування 1993, 2003, 2014 років, відповідач ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність під час укладення договору купівлі-продажу від 16 травня 2007 року міг і повинен був знати про обмеження цивільного обороту таких земель, у зв`язку з чим сам факт невиконання вимог ч.5 ст.390 ЦК України не може бути самостійною та безумовною підставою для відмови у задоволенні позову в інтересах держави.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі.

Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Обухівської РДА до ОСОБА_1 , третя особа: ДСП «Ліси України», про витребування земельної ділянки, колегія суддів вважає, що даний позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність.

Відповідно до ч.ч. 1 та 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Виходячи зі змісту ст.ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Усталеним у практиці Верховного Суду є підхід до застосування правила ст.261 ЦК України, за яким початок відліку позовної давності у правовідносинах, що регулюються ст.388 ЦК України, пов`язується із моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року у справі № 442/5872/21 (провадження № 61-504св23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зазначено, що: «в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) зазначено, що: «Велика Палата Верховного Суду вважає, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне конкретизувати: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів».

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Харченко О.О. заявила про застосування позовної давності та просила відмовити у задоволенні позову прокурора, зокрема, з підстав пропуску строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України.

Зазначала, що не пізніше 29 березня 2007 року представникам лісового господарства було відомо про передачу спірної земельної ділянки у власність фізичної особи, що підтверджується фактом виготовлення розрахунку збитків лісогосподарського виробництва та сплатою ОСОБА_2 29 березня 2007 року визначеної суми у розмірі 3 747 грн 00 коп. При цьому технічна документація із землеустрою була розроблена та погоджена Васильківським районним відділом земельних ресурсів (висновок №605 від 28 березня 2007 року) і головним архітектором Васильківського району (висновок №630 від 23 березня 2007 року), а у жодному з відповідних документів не містилося згадок про віднесення спірної земельної ділянки до земель лісового фонду.

За таких обставин адвокат Харченко О.О. вважала, що перебіг позовної давності розпочався не пізніше 29 березня 2007 року, а позов прокурора подано після спливу трирічного строку, що є самостійною підставою для відмови у його задоволенні (а.с.115-120).

Як зазначалося вище, на підставі рішення Застугнянської сільської ради Васильківського району Київської області від 30 листопада 2006 року № 42-7-5 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок», 29 березня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 було видано державний акт серії ЯЕ № 578403/66380 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0006, площею 0,2500 гектара, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.59).

У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 16 травня 2007 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 вказану земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0006 (а.с.58).

Право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 зареєстровано в Поземельній книзі 21 травня 2007 року (а.с.58-зворот).

Натомість вимога до ОСОБА_1 про витребування цієї спірної земельної ділянки заявлена прокурором лише 13 січня 2025 року, тобто через 17 років 7 місяців і 23 дні після внесення відомостей про придбання нею земельної ділянки в Поземельну книгу.

Доказів неможливості отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру, Поземельної книги на момент пред`явлення позову ні прокурором, ні позивачем, суду не надано.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що прокурором пропущено встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності, оскільки 21 травня 2007 року до Поземельної книги було внесено відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0006, а такі відомості є відкритими, офіційними та доступними для уповноважених органів державної влади.

Аналогічного висновку в подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 09 квітня 2025 року у справі № 466/6078/13-ц (провадження № 61-13005св24).

Отже з огляду на те, що позов про витребування спірної земельної ділянки подано прокурором лише 13 січня 2025 року, тобто після спливу понад сімнадцять років з моменту внесення відповідних записів до Поземельної книги, та за відсутності доведених поважних причин пропуску цього строку, застосування позовної давності є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову у відповідності до ст. 267 ЦК України.

Таким чином позовні вимоги прокурора про витребування земельної ділянки не підлягають до задоволення саме з підстав пропуску строку позовної давності, про застосування якого стороною відповідача подано відповідну заяву до ухвалення рішення судом першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В інші частині рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді: