ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/15434/24

Провадження № 22-ц/820/471/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Спірідонової Т.В. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

секретар судового засідання: Дубова М.В.,

за участю: представника апелянтки адвоката Рохова О.В.,

представника позивача адвоката Присяжнюка М.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/15434/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 вересня 2024 року, в складі судді Карплюка О.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на його користь з відповідачки ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 1000000 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 03 травня 2019 року ОСОБА_1 взяла у позивача в борг кошти в сумі 1000000 грн, які зобов`язалась повернути до 03 травня 2023 року включно, про що власноручно написала розписку. Однак, до визначеної у розписці дати відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконала і кошти в розмірі 1000000 грн не повернула.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 вересня 2024 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 1000000 грн та судовий збір в сумі 10000 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що між сторонами існують правовідносин, які випливають із договору позики, і оскільки позика відповідачкою у встановлений строк добровільно не повернута, тому з неї на користь позивача підлягає стягненню борг в розмірі 1000000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Узагальнення доводів апеляційної скарги

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що спірна розписка від 03 травня 2019 року не могла бути підписана ОСОБА_1 , оскільки на дату її складення відповідачка в Україні не перебувала.

Процесуальні дії апеляційного суду

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 22 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ухвалою суду від 22 січня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17 червня 2025 року призначено у цивільній справі №686/15434/24 судову почеркознавчу експертизу. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 01 грудня 2025 року поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник апелянтки ОСОБА_1 адвокат Рохов О.В. в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Присяжнюк М.П. проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_1 повідомлені про дату, час і місце слухання справи належним чином, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Мотивувальна частина

Встановлені фактичні обставини справи

Встановлено, що відповідно до письмової розписки від 03 травня 2019 року ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1000000 грн, які зобов`язалась повернути до 05 травня 2023 року (включно).

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи Хмельницького відділення Київського науково дослідного інституту судових експертиз (судовий експерт Віта Атаманчук) №809/810/25-26 від 27 листопада 2025 року підпис у документі «розписка» від 03 травня 2019 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Рукописний текст у документі «розписка» від 03 травня 2019 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Відповідно до витягу з Бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, виїхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» за період з 01.01.2019 по 01.01.2025 громадянка російської федерації ОСОБА_1 здійснила перетин кордону 08.06.2019 (в`їзд) та 17.08.2019 (виїзд), що підтверджується листом Державної міграційної служби України від 21.02.2025.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина 1 статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі №319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі №604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі №501/1773/16.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц.

Позивач надав письмову розписку від 03 травня 2019 року, відповідно до змісту якої ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_2 1000000 грн, які зобов`язалась повернути до 03 травня 2023 року.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи Хмельницького відділення Київського науково дослідного інституту судових експертиз (судовий експерт Віта Атаманчук) №809/810/25-26 від 27 листопада 2025 року підпис у документі «розписка» від 03 травня 2019 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Рукописний текст у документі «розписка» від 03 травня 2019 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц, зроблено висновок, що «стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину.Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію».

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц зазначено, що «договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей. Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем».

Відповідно до витягу з Бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, виїхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території за період з 01.01.2019 по 01.01.2025 громадянка російської федерації ОСОБА_1 здійснила перетин кордону 08.06.2019 (в`їзд) та 17.08.2019 (виїзд), що підтверджується листом Державної міграційної служби України від 21.02.2025.

Позивачем на надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами договору позики та передачі відповідачці грошових коштів. Висновок судової почеркознавчої експертизи також позивачем не спростовано.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що наявними у справі доказами спростовані доводи позивача про укладення між сторонами 03 травня 2019 року договору позики, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог та стягнення коштів з відповідачки ОСОБА_1 .

Висновки суду апеляційної інстанції

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати

Згідно з пунктом 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила 15000 грн судового збору. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено повністю, а тому на користь відповідачки підлягає стягненню з позивача судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 15000 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 15000 грн (п`ятнадцять тисяч гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2025 року.

Судді Т.В. Спірідонова

Р.С. Гринчук

А.М. Костенко