ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/8269/25 Номер провадження 22-ц/814/4239/25Головуючий у 1-й інстанції Ковальчук Т. М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Задорожньої Олесі Ігорівни

на ухвалу Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 16 вересня 2025 року, постановлену суддею Ковальчук Т. М., повний текст ухвали складений дата не вказана

у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки у спільному сумісному майні подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

01.07.2025 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення частки у спільному сумісному майні подружжя, в якому просила суд визначити за ОСОБА_2 по частці у спільній сумісній власності: у житловій квартирі АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу квартири від 25.05.2007 на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Веселовським В.Г., д.р. №2110357, 227 000 грн; частину у житловому будинку АДРЕСА_2 , договір купівлі-продажу від 29.11.2017 на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Спірідовичем М.В. 29.11.2017, 127 000 грн та по частині на дві земельні ділянки біля нього, одна розміром 0,1600 га (кадастровий номер 5320685:01:001:0749) для ведення особистого селянського господарства, договір від 29.11.2017 на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Спірідовичем М.В. від 29.11.2017 за №206, вартістю 30 300 грн, та по частині другої земельної ділянки розміром 0,2500 га (кадастровий номер :01:001:0748) під будівництво та обслуговування житлового будинку, договір посвідчений приватним нотаріусом Спірідовичем М.В., 29.11.2017 на ім`я ОСОБА_1 за №206, вартістю 40 000 грн, а всього 424 300 грн, де частки ОСОБА_2 при виділенні складає 212 150 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 18.02.1995 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірвано рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука 24.03.2025. Відповідач пропонував позивачу розділити спільне майно, взявши у нього довіреність та переоформити на себе квартиру, будинок з земельними ділянками, а йому залишити два автомобілі. Позивач погодилася. Після консультації у нотаріуса встановила, що переоформити на себе за довіреністю відповідача не може, а тільки на інших осіб. Під час шлюбу за спільні кошти на ім`я відповідача придбали житлову квартиру АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу квартири від 25.05.2007, посвідчений приватним нотаріусом Веселовським В.Г., д.р. №2110357. Звіт про незалежну оцінку ринкової вартості майна від 30.09.2024 - її вартість 227 000 грн. До договору на вимогу нотаріуса надано згоду позивача на придбання 25.05.2007 та що вона придбана за спільні кошти. За спільні кошти придбали житловий будинок АДРЕСА_2 , договір купівлі-продажу від 29.11.2017, посвідчений приватним нотаріусом Спірідовичем М.В. 29.11.2017. У п.3.6 договору зазначена ОСОБА_2 як дружина. Звіт про незалежну оцінку ринкової вартості майна від 30.09.2024 - його вартість 127 000 грн. Одночасно, 29.11.2017 було укладено два договори купівлі-продажу земельних ділянок, що є єдиним об`єктом володіння: одна розміром 0,2500 га (кадастровий номер :01:001:0748) перебуває під будівництвом та обслуговуванням житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Спірідовичем М.В., 29.11.2017 за №206. У п.3.6 договору зазначена ОСОБА_2 як дружина. Звіт про незалежну оцінку ринкової вартості майна від 30.09.2024 - вартість 30 300 грн та земельна ділянка розміром 0,1600 га (кадастровий номер 5320685:01:001:0749) для ведення особистого селянського господарства, договір від 29.11.2017, посвідчений приватним нотаріусом Спірідовичем М.В. від 29.11.2017 за №206. У п.3.6 договору зазначена ОСОБА_2 як дружина. Звіт про незалежну оцінку ринкової вартості майна від 30.09.2024 - вартість 40 000 грн. Нерухоме майно оформлено на ОСОБА_1

16.09.2025 до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області надійшла заява ОСОБА_2 про збільшення розміру позовних вимог, в якій просила суд визнати за ОСОБА_2 право власності на 1 893 087,87 грн, яка підлягає розподілу, частина якої з урахуванням утриманої частини податку (222 007,08 грн) складає 724 536,85 грн.

16.09.2025 у порядку забезпечення позову ОСОБА_3 подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення заборони на карткові рахунки ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Ощадбанк», де він отримує свої грошові кошти, які є спільною сумісною власністю та підлягають розподілу.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що під час перебування у шлюбі як військовослужбовець ОСОБА_1 отримав 2 120 236,07 грн, які є спільною сумісною власністю подружжя, а отже вона має право на частину цих коштів, які з вирахуванням податків становлять 724 536,85 грн. Позивач вказує, що факт отримання цих коштів відповідач приховував від неї, реквізити карткових рахунків їй невідомі.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 вересня 2025 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову - задоволено.

Накладено арешт на грошові кошти в межах суми 724 536,85 грн, які належать ОСОБА_1 , та перебувають на рахунках в АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Ощадбанк».

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виходячи із характеру заявлених вимог, а також доводів та обґрунтувань позивача в частині необхідності забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню, оскільки у випадку задоволення позовних вимог стягнення позивачем коштів буде утруднене.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Задорожня О.І., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при розгляді заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в межах суми 724 536,85 грн, які належать ОСОБА_1 та перебувають на рахунках в АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Ощадбанк», суд першої інстанції не врахував, а позивач замовчила той факт, що ОСОБА_1 отримує пенсію як ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни. Також згідно довідки з АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 дійсно отримує пенсійні виплати. Згідно довідки №1521/05.01-08 від 18.09.2025, виданої Остерською міською радою, ОСОБА_1 ніде не працює, не навчається, не служить, трудової книжки не має, підприємницькою діяльністю не займається, на обліку в центрі зайнятості не перебуває. Отже пенсія відповідача є єдиним джерелом для існування, а картковий рахунок в АТ КБ «Приватбанк» є рахунком, куди надходять пенсійні виплати відповідачу. Згідно скіншоту з карткового рахунку АТ «Ощадбанк» кошти відповідача вже знаходяться під арештом та становлять 710 637 грн. А отже відповідач позбавлений можливості користуватися своїм картковим рахунком в повному обсязі, що суперечить чинному законодавства. Судом першої інстанції не було враховано й те, що сума, на яку претендує позивач, згідно копії довідки, яку надала позивач у розмірі 2 120 236,07 грн, складається не з суми при звільненні з військової служби ОСОБА_1 , а як загальний розмір нарахування та виплати за період з лютого 2023 по квітень 2025. У заяві ОСОБА_2 від 16.09.2025 не вказано, у чому полягають об`єктивні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду у справі про виділення частки майна подружжя, а переважна частина наведених обґрунтувань відповідного клопотання є оціночними судженнями заявника. Ураховуючи зазначене, сторона відповідача приходить висновку, що на даний час немає правових підстав для задоволення клопотання ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову у справі, а тому підлягає скасуванню ухвала від 16.09.2025 про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти відповідача, що є єдиним його доходом у вигляді військової пенсії.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

У судове засідання апеляційного суду 17.12.2025 не з`явилися учасники справи, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 06.11.2025 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на електронні адреси та засобами поштового зв`язку у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 45-47), які були доставлені до електронних кабінетів та поштовим зв`язком. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 31.10.2025 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 17.12.2025 о 10-40 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно матеріалів справи встановлено, що за правилами частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до пунктів 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Отже, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові від 12.07.2022 у справі №910/8482/18 (910/4866/21) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду виснував, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; при цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного суду від 08.10.2024 у справі №5026/1357/2012 (925/229/24), від 09.06.2021 у справі №10/5026/290/2011 (925/1502/20), від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 13.10.2020 у справі №917/273/20, від 14.08.2018 у справі №916/10/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 (провадження №14-28цс23) зазначено, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

У постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №904/2357/20, від 17.08.2022 у справі №361/3446/21зазначено, що предметом позову у справі є вимоги позивача про стягнення коштів й виконання в майбутньому судового рішення у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів. Тому застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках відповідача безпосередньо пов`язано із предметом позову.

У постановах Верховного Суду від 02.08.2019 у справі №915/538/19 та від 06.11.2018 у справі №923/560/17 викладена правова позиція, що накладення арешту на грошові кошти відповідачів слід обмежувати розміром ціни позову та можливих судових витрат. Суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру загальної суми позовних вимог та можливих судових витрат.

Сам лише факт відсутності вказаних позивачем відкритих банківських рахунків, майна боржника не є безумовною підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти в межах суми позову, що належить відповідачу, оскільки, як передбачено частиною першою статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 14.01.2021 у справі №б/н (провадження №61-16635ав20), від 28.09.2023 у справі №б/н (провадження №61-11439ав23), від 14.12.2023 у справі №б/н (провадження №61-14128ав23).

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до ноступних висновків.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, заборона вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів (пункти 3, 4 частини першої, частина п`ята статті 151 ЦПК України).

Отже, від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вказано, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Згідно матеріалів справи встановлено, що ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16.09.2025 заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову - задоволено. Накладено арешт на грошові кошти в межах суми 724 536,85 грн, які належать ОСОБА_1 , та перебувають на рахунках в АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Ощадбанк» (а.с. 11-12).

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02.10.2025 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки у спільному майні подружжя - залишено без розгляду, заяву ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог - повернуто позивачу (а.с. 14).

Також вбачається, що ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02.10.2025 скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Автозаводського районного суду міста Кременчука від 16.09.2025 у справі №524/8269/25, а саме скасовано накладення арешту на грошові кошти в межах суми 724 536,85 грн, які належать ОСОБА_1 , та перебувають на рахунках в АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Ощадбанк» (а.с. 15).

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Задорожньої Олесі Ігорівни на ухвалу Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 16 вересня 2025 року надійшла до апеляційного суду 26.09.2025 через систему «Електронний суд» (а.с. 18-22) та 01.10.2025 у порядку п.п.15.10.п.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України копії матеріалів цивільної справи №524/8269/25 були витребувані з Автозаводського районного суду м. Кременчука (а.с. 38), які надійшли до апеляційного суду 16.10.2025 (а.с. 17) Ухвала Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 02 жовтня 2025 року про скасування заходів забезпечення позову прийнята 02.10.2025, тобто після надходження апеляційної скарги.

Отже, з метою уникнення протирічь у майбутньому та з урахуванням скасування судом першої інстанції заходів забезпечення позову, вжитих за ухвалою суду від 16.09.2025 у порядку ст. 158 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає визнанню нечинною у порядку п.3 ч.1 ст. 374 ЦПК України, яка передбачає, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині.

Відмова від апеляційної скарги до суду не надходила.

Ухвала суду першої інстанції стосується питання забезпечення позову у справі, яке судом першої інстанції вирішено у порядку ст. 158 ЦПК України, тому закриття провадження в цій частині апеляційним судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п. 3, 381-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд складі колегії суддів судової палати з розгляду у цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Задорожньої Олесі Ігорівни задовольнити частково.

Ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 вересня 2025 року - визнати нечинною.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи здійснювався у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов