ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/5095/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших фактів, з них:.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пікуліна Романа Миколайовича на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2025 року, у цивільній справі №638/22649/24, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Ізюмська міська військова адміністрація Ізюмського району Харківської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документа,

в с т а н о в и в:

27 листопада 2024 року до Шевченківського районного суду м. Харкова надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Ізюмська міська військова адміністрація Ізюмського району Харківської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документа.

Заяву мотивована тим, що ОСОБА_1 (надалі заявник) належить будинок АДРЕСА_1 . Проте в договорі купівлі-продажу зазначеного житлового будинку значиться ОСОБА_2 .

Вказала, що згідно запису в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій 15.01.1982 року за № 132, в графі 3 записано ОСОБА_2 , особу її було встановлено за паспортом НОМЕР_1 , виданому 26.01.1980 року ВВС Ізюмського райвиконкому.

З довідки виданої Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області вбачається, що 28.03.1991 року в зв`язку з неточністю запису імені був виданий паспорт на ім`я громадянки України ОСОБА_3 (російською мовою ОСОБА_4 ), тобто заявник тільки в 1991 році отримала паспорт з іменем ОСОБА_5 .

Таким чином невірно зазначене ім`я в правовстановлюючому документі унеможливлює реєстраційні дії та розпорядження будинком АДРЕСА_1 .

Заявник звернулась до нотаріальної контори з заявою про виправлення помилки, але нотаріус роз`яснив про необхідність звернення до суду з заявою для встановлення факту належності ОСОБА_6 документу, а саме договору купівлі-продажу, посвідченого на ім`я ОСОБА_7 .

Вищезазначені обставини стали перешкодою в реєстрації права власності на заявницю.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просить суд встановити юридичний факт належності заявниці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , правовстановлюючого документу, а саме Договору купівлі продажу будинку АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом 15.01.1982 року за реєстром № 132.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2025 року заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Пікулін Роман Миколайович через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та задовольнити її заяву.

Вказав, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, оскільки не відповідає завданням цивільного судочинства, визначеним Цивільним процесуальним кодексом України.

Зазначив, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у врахуванні доказів, окрема відповіді № 108/01-16 від 20.02.2024, наданої державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори, який виконував обов`язки завідувача Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області О. Нікуліної, а також неправильно дослідив і належним чином не оцінив подані докази.

Вказав, що суд першої інстанції неодноразово проігнорував належним чином подані заяви про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції через засоби Електронного суду. Такі дії суду призвели до фактичного обмеження права сторони на участь у судовому розгляді, що є порушенням принципу змагальності та рівності сторін, гарантованих статтями 6, 27, 43 Цивільного процесуального кодексу України. Невжиття судом заходів для забезпечення дистанційної участі сторони у засіданні унеможливило реалізацію права на захист, вплинуло на повноту дослідження доказів та обґрунтованість судового рішення, що, у свою чергу, є підставою для його скасування як такого, що ухвалене з істотним порушенням норм процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду не відповідає.

Відмовляючи у встановленні юридичного факту суд першої інстанції вказав наступні мотиви свого рішення.

Наявних у матеріалах справи доказів недостатньо для підтвердження заявлених вимог, крім того, деякі з доданих до заяви документів неможливо розібрати.

Під час розгляду справи в суді заявником не доведено належними та допустимими доказами наявності підстав для задоволення заяви.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами 1, 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У частині 1 статті 315 ЦПК України визначено перелік фактів, що мають юридичне значення та які можуть бути встановлені в порядку окремого провадження, який не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина 2 статті 315 ЦПК України).

Для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення (пункт 30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі № 287/167/18-ц, провадження № 14-505цс19).

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

При цьому процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість виникнення у майбутньому.

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 139/122/14-ц (провадження № 61-3238св22) вказано, що під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право.

У постанові Верховного Суду від 04 січня 2023 року в справі № 198/99/15-ц (провадження № 61-7049св22) зазначено, що згідно з частиною 6 статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.

Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, а саме Договору купівлі продажу будинку АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом 15.01.1982 року за реєстром № 132 заявниця вказала, що таке рішення їй необхідне для подальшого оформлення своїх прав у позасудовому порядку, що свідчить про відсутність спору про право.

За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чиним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Частинами 1, 2, 4 ст. 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору від 15.01.1982 ОСОБА_8 придбала будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 1200 кв.м.

Відповідно до відповіді начальника Ізюмського відділу ГУ ДМС України в Харківській області Л. Задорожня, перевіркою встановлено, що 13.06.2001 Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області було оформлено паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 . В заяві про видачу паспорта (Форма-1) наявна відмітка про отримання паспорта громадянина України, проставлена власноруч заявником.

З відповіді №108/01-16 від 20.02.2024, наданої державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори в порядку виконання обов`язків завідувача Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області О. Нікуліною, зазначено: «У зв`язку з тим, що на час посвідчення договору 15.01.1982 року, заявник мала паспорт з іменем Галина, держаним нотаріусом не було припущено описки або помилки, підстав для внесення виправлень в договорі немає…».

Відповідно до копії Довідки №4790 про присвоєння ідентифікаційного номера, виданої 14.10.1998, номер присвоєно ОСОБА_1 .

Відповідно до копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 13.06.2001 Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області було оформлено паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч вказаній нормі ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції не з`ясував, що на день укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, як вбачається з відповіді №108/01-16 від 20.02.2024, наданої державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори в порядку виконання обов`язків завідувача Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області О. Нікуліною, у заявниці був інший паспорт, в якому її ім`я було записано як « ОСОБА_9 ». Як вбачається з дати нотаріального посвідчення вказаного договору, 15.01.1982, на той день держава Україна ще не відновила свою незалежність та перебувала у складі СРСР як УРСР, а тому заявниця ще не мала паспорт громадянки України та її особа була посвідчена на підставі іншого паспорту, в якому її ім`я було зазначено як « ОСОБА_9 ».

Згідно відповіді начальника Ізюмського відділу ГУ ДМС України в Харківській області Л. Задорожньої була проведене перевірка, внаслідок якої було встановлено, що після вказаної дати посвідчення договору купівлі-продажу заявниця отримала паспорт громадянина України, в якому її ім`я зазначено « ОСОБА_5 ».

За таких обстави слід визнати, що вищевказаний договір купівлі-продажу від 15.01.1982 був укладений в якості покупця завницею ОСОБА_1 , і це правовстановлюючий документ їй дійсно належить.

Суд першої інстанції вказаних обставин не з`ясуав, внаслідок чого помилково відмовив у задоволенні заяви за її недоведеності.

Отже, наявними в матеріалах справи письмовими доказами повністю підтверджується факт належності ОСОБА_1 правовстановлюючого документу договору купівлі продажу будинку АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом 15.01.1982 року за реєстром № 132.

Оскільки суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскаржуване рішення слід відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пікуліна Романа Миколайовича задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2025 року-скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Ізюмська міська військова адміністрація Ізюмського району Харківської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документа-задовольнити.

Встановити юридичний факт належності заявниці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , правовстановлюючого документу, а саме Договору купівлі продажу будинку АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом 15.01.1982 року за реєстром № 132.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна