Номер провадження: 22-ц/813/6402/25
Справа № 519/1717/24
Головуючий у першій інстанції Москаленко І.О.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на ухвалу Південного міського суду Одеської області від 18 червня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення з житлового приміщення встановив:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив виселити ОСОБА_1 з належної йому квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачки судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12000 грн.

17 червня 2025 року представниця ОСОБА_1 , адвокат Сластнікова Г.О., звернулася з клопотанням про закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, посилаючись на те, що відповідачка звільнила зазначену вище квартиру під тиском позивача. Разом з цим просила стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на правничу допомогу у розмірі 43000 грн.

18 червня 2025 року представника позивача ОСОБА_2 , адвокат Єгоров О.О. звернувся із заявою у якій посилаючись на те, що під час розгляду справи відповідачка задовольнила вимоги позивача, шляхом добровільного виселення з квартири, тому просив суд закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору та на підставі п.3 ст. 142 ЦПК України стягнути з відповідачки заявлені судові витрати. Відмовити

ОСОБА_1 у задоволенні заяви про стягнення з позивача на її користь витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Південного міського суду Одеської області від 18 червня 2025 року закрито провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Повернуто ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1211,20 грн, сплачений згідно з платіжним дорученням №339021 від 08.11.2024 року. Відмовлено узадоволенні клопотань про стягнення витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Єгоров О.О., просить скасувати ухвалу Південного міського суду Одеської області від 18 червня 2025 року в частині відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про стягнення судових витрат на правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу у розмірі 12000 грн.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що звертаючись із заявою, представник позивача зазначив, що відповідачкою задоволені позовні вимоги, тому просив закрити провадження у справі, а також відповідно до п.3 ст. 142 ЦПК України стягнути зі ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу. Фактично підставою для подання цієї заяви слугувала та обставина, що позивач відмовився від позову саме у зв`язку з їх задоволенням відповідачкою у позасудовому порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сластнікова Г.О., скасувати ухвалу Південного міського суду Одеської області від 18 червня 2025 року в частині розподілу судових витрат та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з позивача на користь відповідачки судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції в сумі 43000 грн та в апеляційній інстанції в розмірі 20000 грн.

За доводами апеляційної скарги закриття судового провадження у зв`язку з відсутністю спору відбулося через необґрунтовані неправомірні дії позивача, які полягали у виселенні відповідачки зі спірного приміщення в позасудовий спосіб із застосуванням хімічних речових, психологічного тиску та фізичного насилля на відповідачкою.

Витрати на правничу допомогу, відповідачка понесла саме внаслідок необґрунтованих дій позивача, які полягають у тому, що позов у цій справі подано особою, яка на момент подачі позову не була власником, користувачем, мешканцем та/або володільцем спірного майна, тому весь судовий процес є штучно створений позивачем, як один із засобів тиску на відповідачку.

Витрати на правничу допомогу в сумі 43 000 грн, понесені відповідачкою, безпосередньо пов`язані з необґрунтованими та передчасними діями позивача.

Правом подачі відзивів на апеляційну скаргу сторони не скористалися.

Днем вручення судової повістки є день: день вручення судової повістки під розписку (п.1 ч.8 ст. 128 ЦПК України).

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (ч.5 ст. 130 ЦПК України).

Про дату, час і місце розгляду справи представниця відповідачки ОСОБА_1 , адвокат Сластнікова Г.О., будучи належним чином повідомленою під розписку, в судове засідання, призначене на 18 листопада 2025 року не з`явилася.

Представник позивача ОСОБА_2 , адвокат Єгоров О.О., підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги позивача, заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідачки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Єгорова О.О., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду, в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, апеляційну скаргу ОСОБА_2 потрібно задовольнити частково, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Статтею 255 ЦПК України визначені підстави закриття провадження у справі, зокрема суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, відсутній предмет спору (пункту 2 частини першої вказаної статті); позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом (пункт 4 частини першоївказаної статті).

У частині другій статті 255 ЦПК України визначено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Предметом апеляційного розгляду у цій справі є судове рішення місцевого суду у частині, що стосується розподілу судових витрат, понесених сторонами на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні клопотання позивача про стягнення з відповідачки витрати на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що провадження у справі закрито ухвалою суду у зв`язку із відсутністю предмету спору (п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України), а тому, у відповідності до положень ч. 3 ст. 142 ЦПК України у взаємозв`язку із ст. 255 ЦПК України, суд дійшов висновку, що правові підстави для стягнення зі

ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу відсутні.

В частині відмови у задоволенні клопотання відповідачки про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу, ухвала суду мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів необґрунтованих дій позивача, на такі дії представниця відповідачки не посилається. Тиск позивача чи подання відповідачкою заяви про кримінальне правопорушення, нібито вчинене позивачем, не можуть розглядатися судом як підтвердження необґрунтованих дій позивача з метою стягнення витрат на правову допомогу в розумінні частини 5 ст. 142 ЦПК України.

Щодо таких висновків суду, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Статтею 255 ЦПК України визначені підстави закриття провадження у справі, зокрема суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, відсутній предмет спору (пункту 2 частини першої вказаної статті); позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом (пункт 4 частини першої вказаної статті).

У частині другій статті 255 ЦПК України визначено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Предметом апеляційного розгляду у цій справі є ухвала суду першої інстанції у частині, що стосується розподілу судових витрат, понесених сторонами на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає про таке.

У разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача (частина п`ята статті 142 ЦПК України).

Отже, правові підстави для стягнення із позивача на користь відповідача суми понесених останнім судових витрат під час закриття провадження у справі визначені положеннями частини п`ятої статті 142 ЦПК України, зокрема лише як наслідок необґрунтованих дій позивача.

У Верховному Суді склалася стала та послідовна практика застосування цієї норми процесуального закону. Так, у постановах від 18 червня 2019 року у справі N 922/3787/17, від 09 липня 2019 року у справі N 922/592/17, від 25 липня 2019 року у справі N 910/11310/18, від 21 січня 2020 року у справі N 922/3422/18, від 26 квітня 2021 року у справі N 910/12099/17, від 26 травня 2022 року у справі N 905/460/21, від 01 листопада 2023 року у справі N 905/85/23, від 06 червня 2024 року у справі N 905/1840/21, від 02 грудня 2024 року у справі N 904/217/24 суд касаційної інстанції керувався тим, що у разі закриття провадження у справі відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Отже, відповідач повинен обґрунтовано заявити про наявність витрат, які виникли у зв`язку із поданням позову до нього і у подальшому - із закриттям провадження у справі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що стягнення із позивача компенсації понесених відповідачем витрат у разі закриття провадження у справі можливе саме у випадку необґрунтованості дій позивача, та звертала увагу, що сам собою факт закриття провадження у справі не підтверджує ні відсутність спору позивача з відповідачем, ні відсутність предмета спору, ні свідоме порушення позивачем правил суб`єктної юрисдикції та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі N 640/1029/18, ухвали Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі N 906/961/17, від 08 липня 2020 року у справі N 810/3711/18).

Частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 26 вересня 2018 року у справі N 148/312/16-ц (провадження N 61-24189св18), від 28 січня 2019 року у справі N 619/1146/17-ц (провадження N 61-44038св18), від 02 грудня 2020 року у справі N 202/2600/15-ц (провадження N 61-6264св20), від 17 грудня 2020 року у справі N 758/12381/18-ц (провадження N 61-15039св20), від 14 січня 2021 року у справі N 521/3011/18 (провадження N 61-10254св20); Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах: від 09 липня 2019 року у справі N 922/592/17, від 21 січня 2020 року у справі N 922/3422/18, від 21 грудня 2020 року у справі N 922/1001/20; Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 21 листопада 2018 року у справі N 820/4347/17 (адміністративне провадження N К/9901/39893/18), від 18 березня 2020 року у справі N 280/5628/18 (адміністративне провадження N К/9901/16400/19, N К9901/16405/19).

Відповідачка стверджує, що необґрунтованість дій позивача, які полягають у його непослідовній поведінці, та ініціювання ним позову мало на меті стягнення витрат на правову допомогу під виглядом захисту порушених прав.

Вирішуючи вимоги відповідачки про компенсацію здійснених нею витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із відсутності у справі доказів, які б свідчили про необґрунтованість дій позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, зважаючи на те, що звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 4 ЦПК України. Суд може обмежити реалізацію цього права, зокрема, у порядку, встановленому статтею 44 ЦПК України.

З системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Проте суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, закриваючи провадження у справі, не встановив факту зловживання позивачем його процесуальними правами.

Оскільки позивач відмовився від позову у зв`язку із добровільним виселення відповідачки з квартири, що було підставою для звернення позивача з цим позовом до суду, суд першої інстанції правильно відмовив відповідачці у стягненні судових витрат.

З огляду на обставини справи, доводи відповідачки про відшкодування витрат на правову допомогу, місцевий суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для покладення на позивача витрат відповідачки на правову допомогу на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України.

У зв`язку з викладеним вище, відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , відтак і стягнення на її користь з позивача витрат на правничу допомогу.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає про таке.

Частиною третьою статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Тлумачення зазначеної норми дає підстави для висновку, що у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача, за виключенням, якщо позивач не підтримує свої вимоги унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову. Тобто друге речення частини третьої статті 142 ЦПК України повинно застосовуватися у системному зв`язку із першим реченням, де йдеться про відмову від позову позивача.

Згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму необхідно застосувати для вирішення спору, виконує саме суд. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

Згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Як убачається з матеріалів справи, звертаючись із заявою про закриття провадження у справі, представник позивача посилався на те, що відповідачка задовольнила вимоги позивача, шляхом добровільного виселення з квартири, тому просив суд закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору та на підставі п.3 ст. 142 ЦПК України стягнути з відповідачки заявлені судові витрати.

Закриваючи провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка фактично не проживає за адресою місцезнаходження нерухомого майна у квартирі, з якої позивач просив її виселити. Враховуючи, що сторонами самостійно врегульовано спір, суд дійшов висновку про відсутність предмета спору у цій справі, у зв`язку з чим закрив провадження у справі.

З викладеного вище убачається, що фактично зазначена вище заява представника позивача подана у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не підтримує заявлені ним позовні вимоги саме унаслідок задоволення їх відповідачкою після пред`явлення позову.

І хоча формально представник позивача у заяві про закриття провадження не посилався на положення ст.206, п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України, як на підставу для закриття провадження, однак аналіз фактичних обставин цієї справи дає підстави дійти висновку, що вчинення стороною позивача таких юридичних дій було зумовлене та викликане саме поведінкою відповідачки, яка після подання позову у цій справі добровільно залишила вказану вище квартиру, оскільки саме зайняття нею цієї квартири слугувало підставою позову та зумовило звернення ОСОБА_2 до суду.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на правничу допомогу.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу та наданим на їх підтвердження доказам, колегія суддів керується таким.

Кожен має право на професійну правничу допомогу (стаття 59 Конституції України).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначено в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховують складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначають лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі N 910/12876/19).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

18 лютого 2022 року у справі "Чоліч проти Хорватії" (COLIC v. Croatia), заява N 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі (пункт 77).

ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).

Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінюючи їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18 (на яку посилається заявник), від 16 листопада 2022 року у справі N 922/1964/21.

Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі N 911/3312/21);

- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року N 922/1964/21).

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у справі N 910/615/14 (N 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у справі N 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі N 686/5757/23, провадження N 14-50цс24).

Суд керується тим, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі N 686/5757/23, провадження N 14-50цс24.

Представниця відповідачки ОСОБА_1 , адвокат Сластнікова Г.О., як на підставу для відмови у стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, посилалася на те, що: подання позову та понесені у зв`язку з цим судові витрати не є ні необхідними, ні неминучими, з огляду на відсутність предмету спору; на підтвердження понесених витрат позивач не надав відповідні квитанції, чеки або інші первинні документи; позов пред`явлено з порушенням правил територіальної підсудності, що свідчить про неякісну правничу допомогу; адвокатом не виконано вимоги щодо направлення позову та доданих до нього документів у передбачений процесуальним законом спосіб; адвокатом неправильно визначено коло відповідачів; матеріали справи не містять деталізованого переліку послуг (витраченого адвокатом часу, вартості годин, тощо).

Як убачається з матеріалів справи, 02 листопада 2024 року між ТОВ «Правова допомога 24/7» та ОСОБА_2 укладено договір №02112403 про надання правової допомоги юридичних послуг за умовами якого виконавець зобов`язується за дорученням замовника надати юридичні послуги/правову допомогу, поіменно в переліку послуг, зазначених в п.1.2 цього договору, а замовник зобов`язується сплатити грошові кошти за надані послуги (пункт 1.1).

Перелік юридичних послуг, види та обсяг правової допомоги, що надається: проєкт позовної заяви до суду (пункт 1.2).

Розмір оплати за виконання юридичних послуг/правової допомоги, зазначених в п.1.2 цього договору становить 12000 грн і виплачується замовником у строк до 02 листопада 2024 року (пункт 3.1).

Згідно акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги/юридичних послуг №02112403 від 02 листопада 2024 року, ТОВ «Правова допомога 24/7» надав, а ОСОБА_2 прийняв правову допомогу/юридичні послуги згідно умов п.1.2 договору, а саме проект позовної заяви до суду, вартість яких становить

12000 грн.

Колегія суддів зауважує, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі №911/2737/17).

Колегія суддів погоджується, що ТОВ «Правова допомога 24/7» підготувало позовну заяву, що відповідає критеріям дійсності та потрібності.

Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданою послугою); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторін, результатами розгляду справи, зваживши на необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, апеляційний суд доходить висновку про часткове задоволення заяви позивача та стягнення з відповідачки на його користь 6000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Витрати на професійну правничу допомогу на цю суму відповідають критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, відповідності конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідності процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Південного міського суду Одеської області від 18 червня 2025 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.

У іншій частині оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький