Номер провадження: 22-ц/813/1224/25
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бескровного Я.В. 12 березня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила поділити майно, набуте за час шлюбу, виділивши їй квартиру АДРЕСА_1 , а відповідачу ОСОБА_2 : земельну ділянку № НОМЕР_1 в СТ «Оптовик» на масиві «Мале-2» на території Єгорівської сільради Роздільнянського району Одеської області, кадастровий номер :01:002:4267, цільове призначення для індивідуального садівництва, загальної площею 0,0510 га; садовий будинок АДРЕСА_2 ; автомобіль Volkswagen Transporter державний номер НОМЕР_2 , 1992 року випуску.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що квартиру та інше вказане майно було набуто під час шлюбу, а тому на підставі ст. 60,61 СК України, воно є спільною власністю подружжя.

Частково погодившись з позовом, ОСОБА_2 подав зустрічний позов, у якому просив визнати, що квартири АДРЕСА_1 , є його особистою приватною власністю.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2024 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поділено майно, набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу, визнавши за ними право власності по 1/2 частини за кожним на наступне майно:

- земельну ділянку № НОМЕР_1 в садовому товаристві «Оптовик» на масиві «Мале-2» на території Єгорівської сільради Роздільнянського району Одеської області, кадастровий номер :01:002:4267, цільове призначення доля індивідуального садівництва, загальної площею 0,0510га;

- садовий будинок АДРЕСА_2 .

Визнано право особистої приватної власності на автомобіль Volkswagen Transporter державний номер НОМЕР_2 ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , 1992 року випуску, за ОСОБА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Визнано, що квартира АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким первісні позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 не надав жодного доказу, що внесений його батьком майновий пай у вигляді грошових коштів в сумі 425250 грн. належав відповідачу на праві особистої власності.

Апелянт вважає, що кошти, які були внесені батьком ОСОБА_2 можуть вважатися борговими, які були надані позивачці та відповідачу, коли останні перебували у шлюбі, з урахуванням того факту, що ці кошти були внесені до ОК «Костанді 162» як поворотний майновий пай у вигляді квартири.

Відтак, презумпція спільності права власності подружжя на паєнагромадження, яке було внесено у ОК «Костанді 162» в період знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідачем ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не спростована.

Сторони про розгляд справи на 09 грудня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились ОСОБА_1 та її представник, ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеса, актовий запис №1051.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 червня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано.

Під час шлюбу сторонами було набуто наступне нерухоме та рухоме майно: згідно договорів купівлі-продажу від 30 квітня 2021 року - земельну ділянку № НОМЕР_1 в садовому товаристві «Оптовик» на масиві «Мале-2» на території Єгорівської сільради Роздільнянського району Одеської області, кадастровий номер :01:002:4267, цільове призначення доля індивідуального садівництва, загальної площею 0,0510 га, та садовий будинок №447 загальної площею 70,1 кв.м. в садовому товаристві «Оптовик» на масиві «Мале-2» на території Єгорівської сільради Роздільнянського району Одеської області; автомобіль Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , 1992 року випуску.

Крім того, Рішенням 3/15 виконавчого органу Обслуговуючий кооператив «Костанді 162» від 04 листопада 2011 року ОСОБА_2 було прийнято в асоційовані члени кооперативу із розміром вступного внеску 2126 грн. та пайового внеску 425250 грн.

Згідно Договору доручення №209/2 від 27 квітня 2016 року, батько позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 доручив ТОВ «Цивільжитлобуд» перерахувати, зокрема, 427376 грн. в якості оплати пайового та вступного внесків за ОСОБА_2

16 травня 2016 року Актом прийому-передачі ТОВ «Одесоблбуд» передало ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 зареєстровано 07 червня 2016 року.

Платіжним дорученням №527 від 13 грудня 2016 року ТОВ «Цивільжитлобуд» перерахувало ОК «Костанді 162» оплату пайового та вступного внесків за ОСОБА_2 в сумі 427376 грн. (2126 + 425250).

Щодо рухомого майна, то судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що спірний автомобіль використовується виключно ОСОБА_2 .

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно із ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 210/2492/19.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що земельна ділянка № НОМЕР_1 в садовому товаристві «Оптовик» на масиві «Мале-2» на території Єгорівської сільради Роздільнянського району Одеської області, кадастровий номер :01:002:4267, цільове призначення доля індивідуального садівництва, загальної площею 0,0510 га, та садовий будинок АДРЕСА_2 , є об`єктами спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ст. ст. 68-72 СК України, оскільки вказане нерухоме майно набуте сторонами у період шлюбу на спільні кошти, і останніми цей факт не оспорюється, а отже, суд дійшов обґрунтованого висновку, що земельна ділянка та будинок підлягали поділу на підставі ч.5 ст.70 СК України шляхом визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності по частини земельної ділянки та садового будинку за кожним.

Щодо рухомого майна, то колегія суддів погоджується із висновком суду, що спірний автомобіль Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , 1992 року випуску, є неподільною річчю та об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача у рівних частках, однак враховуючи, що ним користується виключно ОСОБА_2 , суд правильно вважав за необхідне визнати за останнім право власності на автомобіль, з компенсацією половини його вартості на користь ОСОБА_1 .

При цьому вартість вказаного автомобіля визначена у розмірі 189900 грн., яка стороною ОСОБА_2 не заперечувалась.

Щодо стосується квартири АДРЕСА_1 , то колегія суддів приймає до уваги, що з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що батько ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , був власником 53/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі Свідоцтва про право власності на домоволодіння від 08 вересня 2008 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, та зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18 листопада 2008 року, реєстраційний номер 25452672.

Згідно Генерального плану розвитку м. Одеси, містобудівельним обґрунтуванням розміщення групи житлових будинків з об`єктами обслуговування і паркінгами мікрорайону «В» жилого району ІV-4 ім. Таїрова, актом вибору земельної ділянки, на підставі рішення Одеського міськвиконкому №767 від 29 листопада 2011 року, ТОВ «Цивільжитлобуд» придбало у ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2016 року, 53/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

В якості оплати за частку у вказаному домоволодінні, ТОВ «Цивільжитлобуд» надало ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , та грошові кошти в сумі 800935 грн.

За договором доручення №209/2 від 27 квітня 2016 року, укладеним між ТОВ «Цивільжитлобуд» та ОСОБА_4 , ТОВ «Цивільжитлобуд» взяло на себе зобов`язання перерахувати Обслуговуючому кооперативу «Костанді 162» грошову суму у розмірі 427376 грн. в якості сплати пайового та вступного внесків, згідно рішення №3/15 від 04 листопада 2011 року, за ОСОБА_2 .

Згідно платіжного доручення №527 від 13 травня 2016 року, грошові кошти в сумі 427376 грн. були перераховані ТОВ «Цивільжитлобуд» на користь Обслуговуючого кооперативу «Костанді 162», підставою платежу зазначено «оплата пайового та вступного внесків за ОСОБА_2 згідно рішення №3/15 від 04 листопада 2011 року за договором доручення №209/2 від 27 квітня 2016 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_2 за особисті кошти його батька ОСОБА_4 , які були отримані останнім від продажу належної йому частини домоволодіння, у зв`язку із чим пай не є спільною власністю подружжя, а відтак, квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя та є такою, що належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.

Вказані належні докази, наявні у матеріалах справи, у повному обсязі спростовують доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не надав жодного доказу, що внесений його батьком майновий пай у вигляді грошових коштів в сумі 425250 грн. належав відповідачу на праві особистої власності.

Аналогічно безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що кошти, які були внесені батьком ОСОБА_2 , можуть вважатися борговими, які були надані позивачці та відповідачу, коли останні перебували у шлюбі, з урахуванням того факту, що ці кошти були внесені до ОК Костанді 162 як поворотний майновий пай у вигляді квартири, оскільки жодного доказу того, що спірна квартира придбавалася за кошти подружжя, ОСОБА_1 суду апеляційної інстанції не надано.

На підставі викладеного колегія суддів доходить до висновку, що доводи апелянта є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про те, що первісний позов підлягав частковому задоволенню шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини спірних земельної ділянки та будинку, та компенсації їй 1/2 частини вартості автомобілю, і з відмовою у задоволенні первісного позову в іншій частині, а зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю підлягав задоволенню у повному обсязі.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

При цьому, судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 29 грудня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе