ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/2168/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

стягувачка ОСОБА_1 ,

боржник ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу боржника ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Довбня Олександр Володимирович, на ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 жовтня 2025 року, яка постановлена суддею Ковтун Н.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 жовтня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій просить визнати таким, що не підлягає виконанню, судовий наказ від 19.03.2025 року, виданий Саксаганським районним судом. Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі №214/2168/25 за заявою ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , в розмірі частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 18 березня 2025 року до досягнення дитиною повноліття.

Свої вимоги обгрунтував тим, що судовий наказ не підлягає виконанню, як такий, що видано помилково, в порушення норм процесуального права. Так, в матеріалах справи, на думку заявника, сфальсифікований доказ, а саме Акт від 20.02.2025 року, який був складений головою правління ОСББ «Бизова 1МАА» Андрієм Меншовим, про місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , разом із дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . На усне звернення заявника до голови правління, останній отримав письмове роз`яснення від 03.07.2025 року в якому йшла мова, про те, що після проведення перевірки з`ясовано, що ОСОБА_1 та її діти на теперішній час не проживають за адресою АДРЕСА_1 .

Також, вказує що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14 листопада 2003 року укладено шлюб, від шлюбу мають двох дітей, однак, при зверненні із заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_1 звернулася з вимогою про стягнення аліментів на користь лише однієї дитини. Після чого, ОСОБА_1 звернулася з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на другу дитину, але ухвалою суду від 22 квітня 2025 року відмовлено у видачі судового наказу.

З огляду на вказане, вважає що суд видав судовий наказ помилково, унаслідок введення в оману з боку заявниці ОСОБА_1 .

Ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 жовтня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню - відмовлено.

В апеляційній скарзі боржник ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Довбня О.В., просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву та визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки всім обставинам справи та доводам ОСОБА_2 , які, у своїй сукупності, підтверджують факт введення заявницею ОСОБА_1 в оману суд при видачі судового наказу та повідомлення суду неправдивих відомостей. Також, судом не було враховано, що заява про видачу судового наказу була подана через систему «Електронний суд», а не письмово, як того вимагає ч. 1 ст 163 ЦПК України. При цьому, вимоги статті 43 ЦПК України виконано не було та не направлено копію цієї заяви ОСОБА_2 , якими порушено його право на доступ до правосуддя.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 19 березня 2025 року Саксаганським районним судом Кривого Рогу Дніпропетровської області виданий судовий наказ по справі №214/2168/25 за заявою ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , в розмірі частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 18 березня 2025 року до досягнення дитиною повноліття.

У липні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, як такого, що виданий помилково та на підставі неповних та неправдивих даних.

Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки судовий наказ було видано у відповідності до норм цивільного процесуального Закону, на підставі заяви, яка відповідала за формою та змістом вимогам статті 163 ЦПК України та відповідала критеріям визначеним в статті 161 ЦПК України в частині вимог, за якими може бути видано судовий наказ.

Одночасно, суд вважав необхідним роз`яснити ОСОБА_2 право звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, звільнення від слати аліментів чи з заявою про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

В силу статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною першою 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до положень ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Звертаючись до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, ОСОБА_1 подала заяву, яка відповідала за формою та змістом вимогам статті 163 ЦПК України та критеріям визначеним в статті 161 ЦПК України в частині вимог, за якими може бути видано судовий наказ.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України у судовому наказі зазначається про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Відповідно до ст. 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.431 ЦПК України визначено, що виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Підстави для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, визначені у ч. 2 ст. 432 ЦПК України, відповідно до якої суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, виконавчий документ може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому, словосполучення «або з інших причин» стосується саме відсутності (припинення) обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

З аналізу наведених норм процесуального права вбачається, що законодавцем передбачено судовий спосіб захисту прав боржника у разі якщо стягувач не визнає відсутність обов`язку боржника.

Подання заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не може бути пов`язане із оспоренням такого судового рішення по суті заявлених вимог, адже визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, належить до процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень, тобто, рішень, які набрали законної сили та підлягають виконанню у примусовому порядку.

Натомість, судом встановлено, що, як на підставу для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_2 посилається на те, що при поданні заяви про видачу судового наказу, заявниця ОСОБА_1 виклала не всі обставини, які мають істотне значення при призначенні аліментів, а саме, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають двох дітей, що суд не врахував при видачі судового наказу. Окрім того, зазначає, що,згідно письмового роз`яснення Голови правління ОСББ «Бизова 1МАА» від 03.07.2025 року, після проведення перевірки з`ясовано, що ОСОБА_1 та її діти на теперішній час не проживають за адресою АДРЕСА_1 .

Тобто, ОСОБА_2 оспорено по суті судовий наказ, однак, враховуючи положення ст. 432 ЦПК України наведені обставини не можуть бути підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріали справи не містять належних доказів припинення зобов`язань ОСОБА_2 за судовим наказом, яким з нього стягнуто аліменти на утримання доньки.

Крім цього, як вже зазначено вище, судом встановлено, що заява про видачу судового наказу подана матір`ю дитини про стягнення аліментів з батька дитини відповідала за формою та змістом вимогам статті 163 ЦПК України та відповідала критеріям визначеним в статті 161 ЦПК України в частині вимог, за якими може бути видано судовий наказ.

Відтак, суд дійшов вірного висновку, що немає правових підстав для визнання судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини таким, що не підлягає виконанню повністю, оскільки існує судове рішення, а саме судовий наказ, який набрав законної сили, а тому, у відповідності до вимог ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України, є обов`язковим до виконання.

Колегія суддів наголошує на тому, що у разі відсутності підстав для відмови у видачі судового наказу, суд видає судовий наказ в якому відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України зазначає, що не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Враховуючи, що розгляд вимог заявника в порядку наказного провадження здійснюється без судового засідання і повідомлення заявника і боржника, законом визначені процесуальні гарантії забезпечення прав учасників провадження, передбачені ст.ст. 169-173 ЦПК України.

За загальним правилом ч. 1 ст. 170 ЦПК України, боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої ст. 161 ЦПК України, тобто, крім випадків видачі судового наказу за вимогами про стягнення аліментів.

Згідно з ч. 7 ст. 170 ЦПК України, у разі видачі судового наказу про стягнення аліментів у розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів, боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Згідно з ч. 8 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу про стягнення аліментів у розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів чи у твердій грошовій сумі, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V ЦПК України.

Врахувавши наведене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, та про необхідність роз`яснити ОСОБА_2 його право звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, звільнення від слати аліментів чи з заявою про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки не впливають на висновки суду щодо відмови у задоволенні заяви та фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, яким колегією судідв вище вже надано оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна протии України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Довбня Олександр Володимирович, - залишити без задоволення.

Ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 жовтня 2025 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 23 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: