УХВАЛА

15 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 568/551/24

провадження № 61-13687ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Дундар І. О. розглянув касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 13 травня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року (повний текст постанови складено 02 жовтня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до селянсько-фермерського господарства «Крупецьагроптиця», третя особа Радивилівська міська рада про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Радивилівського районного суду Рівненської області з позовом до Селянсько-фермерського господарства «Крупецьагроптиця»(далі СФГ«Крупецьагроптиця»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Радивилівська міська рада, про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки.

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 13 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року,у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

01 листопада 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, через представника ОСОБА_2 , на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 13 травня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 20 листопада 2025 року надано заяву на усунення недоліків, а саме довідку про встановлення на момент подання касаційної скарги інвалідності ІІ групи та уточненну касаційну скаргу, у якій зазначається, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. Сама по собі вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що в ній міститься формальна вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо певних норм права у подібних правовідносинах, але це не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначила щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду. Сама по собі вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особи, яка подала касаційну скаргу, не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 13 травня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. О. Дундар