КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/16893/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Стрижеуса А. М., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі представника позивача - адвоката Ткачука В. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюадвоката Ткачука Віталія Валерійовича, в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Матвєєвої Ю. О.

від 12 серпня 2025 року

у цивільній справі № 761/47421/23 Шевченківського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Київської міської ради

про визнання спадкоємцем та визнання права на спадщину,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року позивач звернулась в суд з даним позовом, в якому просила визнати її, ОСОБА_1 спадкоємицею ОСОБА_2 та визнати за нею право власності в порядку спадкування на належну ОСОБА_2 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її вітчим ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 19.06.2023 позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського округу Лахно Ю. В. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого, але їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки між нею та ОСОБА_2 не просліджується факту родинних відносин.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 серпня 2025 року у позові відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі адвокат Ткачук В. В., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідачів.

Апелянт стверджує, що суд, фактично встановивши обставини спільного проживання позивачки та спадкодавця в одній квартирі протягом шістнадцяти років, дійшов помилкового висновку про відсутність між ними сімейних відносин у розумінні статті 3 Сімейного кодексу України. Скаржник акцентує увагу на тому, що суд безпідставно відхилив письмові докази ведення спільного господарства, зокрема квитанції про сплату позивачкою комунальних послуг, причому не лише за квартиру спільного проживання, але й за власну квартиру спадкодавця, яку він здавав в оренду, що є прямим свідченням наявності спільного сімейного бюджету та піклування про майно члена сім`ї. Апелянт зазначає, що суд надав невірну та упереджену оцінку показанням свідків, які підтвердили ведення спільного побуту, приготування їжі, здійснення ремонтів та взаємне піклування, помилково звівши ці обставини виключно до економічної доцільності заради отримання доходу від оренди нерухомості. Також Апелянт вважає, що взяття на себе обов`язку та витрат на поховання спадкодавця за відсутності інших родичів, відповідно до Закону України «Про поховання та похоронну справу», є додатковим підтвердженням наявності взаємних сімейних прав та обов`язків, які ігнорував суд першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу Київська міська рада (відповідач) заперечує проти задоволення вимог апелянта та вважає рішення суду першої інстанції законним. Відповідач наголошує на тому, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження ведення спільного господарства саме за місцем реєстрації спадкодавця, яке відрізнялося від місця фактичного проживання, що, на думку ради, унеможливлює встановлення факту проживання однією сім`єю. Представник ради звертає увагу, що сплата комунальних послуг через мобільні додатки може здійснюватися будь-якою особою і сама по собі не є беззаперечним доказом наявності спільного бюджету чи родинних зв`язків. Відповідач підкреслює, що факт родинних відносин ступеня «вітчим-падчерка» без доведення проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини не створює права на спадкування у четверту чергу за законом. Також Київська міська рада акцентує на відсутності заповіту, що свідчить про відсутність волевиявлення померлого на передачу майна позивачці, та наполягає на визнанні спадщини відумерлою на користь територіальної громади. Також просила розглядати справу у відсутність представника ради.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.

Відповідач у судове засідання не з`явився.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06.05.1980 року.

З 2000 року мати позивачки почала проживати цивільним шлюбом з ОСОБА_2 .

29.06.2007 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 29.06.2007.

Як зазначила позивачка у своїх позовних вимогах, весь цей час вони проживали разом, а саме її матір з вітчимом та позивачка разом зі своїм чоловіком у квартирі її матері за адресою АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 05.06.2023 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

ОСОБА_2 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 08.10.1996 Радянською районною державною адміністрацією № 14394 від 08.10.1996.

За життя ОСОБА_2 не змінював місце своєї реєстрації і був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно заяви позивачки від 19.06.2023 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лахно Ю. В. була зведена спадкова справа № 10/2023 номер в спадковому реєстрі № 70805194.

Листом № 101/02-14 від 11.09.2023 приватним нотаріусом Лахно Ю. В. було повідомлено позивача про необхідність надати документи, які підтверджують родинні відносини з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 або звернутися до суду для встановлення даного факту.

Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування, позивачка стверджувала, що факт її постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю понад п`ять років до часу відкриття спадщини, поєднаний зі спільним побутом та взаємним піклуванням, є достатньою правовою підставою для віднесення її до кола спадкоємців четвертої черги за законом та захисту її спадкових прав шляхом визнання права власності на спірне майно.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено наявності саме сімейних відносин, незважаючи на підтверджений факт спільного проживання в одному житловому приміщенні. Суд дійшов висновку, що спільне проживання сторін було обумовлене виключно економічною доцільністю для здачі в оренду іншого житла, що належало спадкодавцю, а не наміром створити сім`ю у розумінні статті 3 Сімейного кодексу України. Оцінюючи докази оплати комунальних послуг, суд вказав, що використання мобільного застосунку для транзакцій свідчить лише про зручність та економію часу, а не про об`єднання бюджетів чи спільні майнові обов`язки. Щодо витрат на поховання, суд зазначив, що організація поховання сторонньою особою є логічною дією за відсутності у померлого прямих родичів і не може слугувати самостійним доказом проживання однією сім`єю. Встановивши відсутність доказів взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю або членам сім`ї, суд констатував необґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, правильно розподіливши тягар доказування та оцінивши надані докази відповідно до вимог процесуального закону.

Колегія суддів зазначає, що ключовим у цій категорії справ є встановлення юридичних фактів, що підтверджують проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1264 ЦК України). При цьому суд має застосовувати належний стандарт доказування.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Застосовуючи вищевказані стандарти доказування до обставин даної справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка не довела існування фактів проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, ведення спільного господарства та побуту з достатньою мірою переконливості.

Однією з обов`язкових умов спадкування у четверту чергу є спільне проживання зі спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (з 03.06.2018 по 03.06.2023).

Судом встановлено, що спадкодавець був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрація місця проживання створює презумпцію проживання особи за вказаною адресою, доки не доведено інше.

На підтвердження проживання спадкодавця разом з позивачкою ( АДРЕСА_2 ), апелянт посилався на договори оренди квартири спадкодавця (пр. Перемоги). Проте, аналіз цих договорів свідчить про їх фрагментарність: вони охоплюють лише період з вересня 2020 по лютий 2021 року та з квітня 2022 по жовтень 2022 року. Щодо решти періоду (зокрема, з червня 2018 по вересень 2020 року; з лютого 2021 по квітень 2022 року; з жовтня 2022 по червень 2023 року), матеріали справи не містять жодних доказів того, що квартира спадкодавця здавалася в оренду або, що він там не проживав. Позивачка не надала актів про непроживання, показань сусідів за місцем реєстрації спадкодавця. Відтак, позивачка не спростувала вірогідність того, що у періоди, не покриті договорами оренди, спадкодавець проживав у власному житлі. Це унеможливлює висновок про безперервне та постійне проживання однією сім`єю протягом необхідних п`яти років.

Апелянт посилається на квитанції про сплату комунальних послуг за квартиру по АДРЕСА_2 як на доказ спільного бюджету. Проте, з матеріалів справи вбачається, що на підставі Договору дарування (посвідченого у 2021 році, а попередній правовстановлюючий документ датований 2001 роком) позивачка є власником вказаної квартири. В силу статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Сплата комунальних платежів позивачкою є виконанням її прямого обов`язку власника, а не ознакою добровільного об`єднання коштів у сімейний бюджет зі спадкодавцем.

Щодо оплати послуг за квартиру спадкодавця, то такі дії (отримання коштів від орендарів та сплата рахунків), за відсутності інших доказів, свідчать про відносини доручення або надання технічної допомоги особі похилого віку, а не про спільний бюджет.

Згідно з Договором дарування, зареєстроване місце проживання Позивачки: АДРЕСА_6 . Позивачка не надала суду належних доказів (актів про непроживання, довідок), які б підтверджували, що вона фактично не проживала за місцем своєї реєстрації протягом спірного періоду.

Колегія суддів враховує, що квартира за адресою АДРЕСА_2 , яку позивачка зазначає як місце спільного проживання, до жовтня 2021 року належала її матері, а з жовтня 2021 року перейшла у приватну власність позивачки. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували, що спадкодавець (вітчим), маючи власне житло за адресою реєстрації ( АДРЕСА_1 ), у період до жовтня 2021 року постійно проживав саме у квартирі дружини (матері позивачки), а не у своїй власній.

Так само відсутні докази того, що після переходу права власності на квартиру до позивачки у 2021 році спадкодавець набув право користування цим житлом як член сім`ї власника. За таких обставин, наявність у позивачки власного зареєстрованого житла ( АДРЕСА_7 ) та набуття нею права власності на квартиру по АДРЕСА_2 створює вірогідність того, що її перебування за адресою АДРЕСА_2 мало характер реалізації прав власника по утриманню майна або відвідувань матері, а не постійного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, місце фактичного проживання якого у цей період також достовірно не встановлено.

З урахуванням балансу вірогідностей, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка не довела сукупність юридичних фактів, необхідних для визнання права на спадкування у четверту чергу. Надані докази свідчать про наявність майнових відносин (власник-мешканець) та відносин по догляду/допомозі, але не підтверджують безперервне проживання однією сім`єю зі спільним побутом та бюджетом протягом п`яти років до відкриття спадщини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів, що були належним чином досліджені судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Ткачука Віталія Валерійовича, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 грудня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

А. М. Стрижеус

В. В. Саліхов