Справа № 385/1885/25
Провадження № 2/385/856/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.12.2025 року Гайворонський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Гришака А.М.,

з участю секретаря судового засідання Зеленко О.І.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Кириченка Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції в місті Гайвороні Кіровоградської області справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» про визнання припинення трудових відносин,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» про визнання припинення трудових відносин.

Позов мотивовано тим, що позивача з 25.03.2025 року прийнято на посаду водія автотранспортних засобів до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод». 18.04.2025 року згідно наказу №151к від 15.04.2025 року переведено на посаду механіка виробництва, на якій позивач перебуває по теперішній час.

З 20 по 24 жовтня ОСОБА_1 перебував на лікарняному у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності.

Під час перебування на лікарняному, позивач разом з родиною отримав пропозицію переїхати до іншого міста на постійне місце проживання, так як проживаючи у Дніпрі, його родина стала морально виснажена від постійних обстрілів міста, що негативно впливало на психологічний стан дружини та сина. Відтак, позивачем прийняте рішення припинити трудові відносини з роботодавцем та негайно переїжджати.

Оскільки, вже 24 жовтня ОСОБА_1 був за межами міста Дніпро, а фактично мав приступити до роботи 27 жовтня, тому 24 жовтня 2025 року направив на адресу роботодавця рекомендованим листом поштою заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з переїздом в іншу місцевість, на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 24 жовтня 2025 року. Разом із заявою, направив до відповідача службове посвідчення № НОМЕР_1 , перепустку № 079, НОМЕР_2 та трудову книжку серія НОМЕР_3 , яка знаходилась у нього (що допускається в умовах воєнного стану). Роботодавець фактично отримав її 04 листопада 2025 року, що підтверджується відповідним поштовим документом - повідомленням про вручення.

Незважаючи на це, роботодавець в особі начальника відділу кадрів у телефонній розмові відмовився видати наказ про звільнення та провести остаточний розрахунок, мотивуючи тим, що я маю особисто звернутися та написати заяву про звільнення.

Відповідач всупереч вимогам закону та у порушення прав позивача на припинення трудових відносин та звільнення з роботи з ініціативи працівника за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, жодних дій не вчинив, наказ про звільнення не видано, трудову книжку не повернуто.

Просить суд: визнати припиненими трудові відносини ОСОБА_1 з Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» з 24 жовтня 2025 року у зв`язку із переїздом на інше місце проживанням на підставі ч.1 ст. 38 КзПП; зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» нарахувати та виплатити розрахункові виплати при звільнені; зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» повернути трудову книжку, оформлену належним чином.

Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 19.11.2025 року відкрито провадження у справі.

01.12.2025 оку від представника відповідача до суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву. В якому зазначає, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ПрАТ «ДТРЗ» з 25.03.2025 року.

Згідно наказу ПрАТ «ДТРЗ» №118к від 24.03.2025 про прийняття на роботу, ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобів з 25.03.2025. Відповідно до наказу ПрАТ «ДТРЗ» №151к від 15.04.2025 про переведення на іншу роботу, ОСОБА_1 переведений на посаду механіка.

Як вбачається з заяви від 24.10.2025, складеної на ім`я Генерального директора ПрАТ «ДТРЗ» Володимира Данелюка, ОСОБА_1 просив звільнити його з 24 жовтня 2025 року відповідно до ст. 38 КЗпП України у зв`язку з переїздом на нове місце проживання. Затаких обставин, вбачається, що позивач просив звільнити його безпосередньо в день складення відповідної заяви, тобто 24.10.2025.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що зазначену заяву ОСОБА_1 направив на адресу ПрАТ «ДТРЗ» засобами поштового зв`язку 24.10.2025. Поштове відправлення було вручено адресатові лише 04.11.2025.

Таким чином, заява позивача про звільнення отримана ПрАТ «ДТРЗ» 04.11.2025, тобто після того, як обумовлена в заяві календарна дата звільнення (24.10.2025) вже минула. Матеріали позовної заяви не містять доказів того, що позивач доводив до відома ПрАТ «ДТРЗ» зміст цієї заяви про звільнення в будь-який інший спосіб, аніж шляхом направлення її засобами поштового зв`язку (наприклад, шляхом її додаткового направлення на електронну пошту ПрАТ «ДТРЗ» тощо), задля забезпечення можливості його звільнення саме в обумовлену заявою дату - 24.10.2025. За таких обставин, до 04.11.2025 ПрАТ «ДТРЗ» не було обізнано про бажання позивача припинити трудові відносини з 24.10.2025. Вважає, що при направленні працівником заяви про звільнення, зокрема, засобами поштового зв`язку, дата отримання листа роботодавцем має безпосередній вплив на можливість/неможливість задоволення такої заяви про звільнення, в тому числі, й у випадку, коли обумовлена в заяві дата звільнення минула.

ПрАТ «ДТРЗ» не мало правових підстав та можливості звільнити позивача 24.10.2025, оскільки ПрАТ «ДТРЗ» отримало заяву позивача про звільнення лише 04.11.2025, тобто після того як обумовлена ним в заяві календарна дата звільнення вже минула.

Просить суд позовну заяву залишити без задоволення.

05.12.2025 року позивач надав до суду відповідь на відзив.

Представник відповідача 09.12.2025 року надав до суду заперечення на відповідь на відзив.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав зазначених у ньому.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити у задоволені позову повністю.

Суд, заслухавши пояснення позивача, та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та на підставі пояснень позивача, представника відповідача. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини.

Згідно наказу генерального директора Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» № 118к від 24.03.2025 року, ОСОБА_1 з 25.03.2025 року прийнято на посаду водія автотранспортних засобів до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» (а.с.30).

Згідно наказу генерального директора Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» №151к від 15.04.2025 року ОСОБА_1 переведено на посаду механіка виробництва (а.с. 30 на звороті).

Згідно Витягу з електронного реєстру листків непрацездатності від 17.11.2025 року ОСОБА_1 , з 20.10.2025 року по 24.10.2025 року перебував на лікарняному у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності (а.с.12-13).

24.10.2025 року ОСОБА_1 подав Генеральному директору ПАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» заяву, в якій просив звільнити його з 24 жовтня 2025 року, відповідно до статті 38 Кодексів законів про працю України, у зв`язку з переїздом на нове місце проживання. Надсилає: службове посвідчення № НОМЕР_1 , перепустку № НОМЕР_4 , НОМЕР_2 та трудову книжку серія НОМЕР_3 . Заява була надіслана листом, поштовим оператором «Укрпошта». Представник відповідача отримав дану заяву 04.11.2025 року, про що не заперечують учасники справи (а.с. 17, 14-16, 31).

На час розгляду справи відповідач наказу про звільнення позивача не видав, про що не заперечують учасники справи.

Норми права та мотиви їх застосування.

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи(стаття 5-1 КЗпП України).

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав послався на те, що 24.10.2025 року він написав заяву про припинення трудового договору з підстав, передбачених частиною першою статті 38 КЗпП України, у зв`язку із переїздом на нове місце проживання, яку надіслав поштою, проте відповідач всупереч вимогам закону, не звільнив його з роботи, не виплатив розрахункові виплати при звільненні, не повернув трудову книжку, оформлену належним чином.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачений статтею 38 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. Проте така ініціатива з наміром припинити трудові відносини в односторонньому порядку має бути доведена до відома роботодавця.

Своє бажання щодо звільнення за статтею 38 КЗпП України працівник оформлює у письмовій довільній формі. Спосіб подання заяви на звільнення законодавством не обмежується. Отже, заяву можна надати особисто роботодавцю, надіслати поштою чи телеграмою.

Відмова у звільненні є порушенням законодавства про працю, проте факт небажання роботодавця звільняти працівника треба підтвердити. Отже, у разі подання заяви про звільнення за власним бажанням працівникові потрібно надати документи, що підтверджують факт подання такої заяви та отримання її роботодавцем.

Надіслання поштовим засобом зв`язку на адресу роботодавця заяви про звільнення за власним бажанням, хоча і є можливим варіантом сповіщення роботодавця про свої наміри працівником, проте без встановлення факту отримання ним такої заяви не свідчить про припинення між сторонами трудових відносин з дня надіслання такої заяви в обумовлений у ній строк.

Аналогічних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 квітня 2020 року у справі № 187/1469/18 (провадження № 61-363св20), від 27 липня 2021 року у справі № 552/3400/19 (провадження № 61-6056св20), від 16 листопада 2022 року у справі № 465/4294/18 (провадження № 61-4820св22).

Як встановлено у судовому засіданні та проти чого не заперечують учасники справи, заяву про звільнення за власним бажанням ОСОБА_1 відправив поштою роботодавцю 24.10.2025 року, роботодавець, відповідач по справі отримав вказану заяву 04.11.2025 року, а тому очевидно, що ПрАТ «ДТРЗ» не могло звільнити позивача 24.10.2025, так як така дата вже минула.

Разом з тим, суд констатує, що трудові відносини між позивачем та відповідачем припинились, у відповідності до ч.1 ст. 38 КЗпП України, а тому ПрАТ «ДТРЗ» має видати наказ про звільнення ОСОБА_1 04.11.2025 року (день отримання підприємством заяви про звільнення) на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

За таких обставин позов підлягає до задоволення частково.

Керуючись: ст.ст. 141, 263, 265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» про визнання припинення трудових відносин задовольнити частково.

Визнати припиненими трудові відносини ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) з Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» () з 04 листопада 2025 року у зв`язку із переїздом на інше місце проживанням на підставі ч.1 ст. 38 КзПП.

Зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) розрахункові виплати при звільнені.

Зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» () повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) трудову книжку, оформлену належним чином.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А. М. ГРИШАК

Дата документу 26.12.2025