ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м.Суми

Справа №576/86/24

Номер провадження 22-ц/816/1374/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Замченко А. О.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

третя особа приватний нотаріус Шосткинського районного нотаріального округу Сумської області Заруба Оксана В`ячеславівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 січня 2025 року в складі судді Сапона О.В., ухваленого в м. Глухів, повне рішення складене 29 січня 2025 року,

в с т а н о в и в :

06 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним спадкового договору від 14 травня 2019 року, укладеного між сторонами, посвідченого приватним нотаріусом Глухівського міського нотаріального округу Сумської області Зарубою О.В. за реєстровим № 1173.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що заявниця є власницею 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Власницею решти частки є відповідачка, яка в ній проживала до виїзду в Польщу. З початку 2017 року через хронічні хвороби та похилий вік у заявниці значно погіршився стан здоров`я, вона неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні, потребувала сторонньої допомоги. Так як близьких родичів вона не має, тому погодилась на пропозицію відповідачки і 14 травня 2019 року уклала з нею спадковий договір, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалась виконувати встановлені договором розпорядження позивачки і в разі її смерті набуває право власності на частку квартири. Заявниця вважала, що за умовами договору буде отримувати допомогу у виді особистого догляду, приготування їжі, придбання продуктів харчування, оплати комунальних послуг. Проте, в силу похилого віку, стану здоров`я, юридичної необізнаності позивачка помилилась, оскільки вважала, що укладала саме договір довічного утримання. Від ОСОБА_2 жодної допомоги не було, а тому позивачка звернулась до Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Глухівської міської ради і 01 лютого 2022 року уклала договір про надання соціальних послуг. Оплату комунальних послуг, придбання ліків та продуктів харчування позивачка здійснювала та здійснює самостійно, за власні кошти. Через війну позивачка довгий час не виходила з квартири, не з ким не спілкувалась, не мала можливості встановити факт порушення її прав, оспорюваний договір у неї відсутній, після його укладення відповідачка забрала його та всі документи на квартиру. На підставі ст.ст. 203, 229 ЦК України просила суд визнати спірний спадковий договір недійсним.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним спадковий договір від 14 травня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Глухівського міського нотаріального округу Сумської області Зарубою О.В. за реєстровим № 1173.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211,20 грн судового збору та 5000 грн витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачка не надала доказів того, що саме на час укладення спадкового договору вона мала намір укласти договір довічного утримання. ОСОБА_1 була ініціатором укладення спадкового договору. Також зазначає, що до звернення в суд племінниця позивачки пропонувала передати їй 3000 доларів США, а у разі відмови буде просити суд визнати спадковий договір недійсним. Стороннього догляду на час укладення спадкового договору позивачка не потребувала, а договір соціальних послуг було укладено лише через три роки. Стан здоров`я позивачки також погіршився через три роки після укладення спадкового договору. Нотаріусом при укладенні договору сторонам було роз`яснено всі права і обов`язки за договором, тобто позивачка розуміла який договір вона укладає. Звертає увагу на пропущений позивачкою трирічний строк позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Максименко Е.П. просить у задоволенні скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що позивачкою доведено укладення оспорюваного правочину під впливом помилки.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Матішинець В.В. заперечив проти доводів відзиву та зазначив, що ОСОБА_1 сама звернулась до ОСОБА_2 з пропозицією укласти спадковий договір, який укладено у присутності нотаріуса. Звертає увагу, що обставини потреби у сторонньому догляді через хворобу та вік виникли після укладення договору. Позивачці було достеменно відомо про укладений договір, вона отримала його примірник, проте у межах трирічного строку позовної давності до суду за захистом своїх прав не зверталась.

Позивач ОСОБА_1 та третя особа повідомлені про час і місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без сторін, оскільки явка до апеляційного суду є необов`язковою, їх позиція є чіткою і зрозумілою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Моісеєнко В.В., переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Власницею іншої 1/2 частки квартири є ОСОБА_2 .

14 травня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Глухівського міського нотаріального округу Сумської області Зарубою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1173 (а.с. 13-14).

За умовами спадкового договору ОСОБА_1 на випадок своєї смерті поклала на ОСОБА_2 такі розпорядження: організувати поховання за християнськими звичаями на кладовищі в м. Глухові та в цей же день організувати поминки; після спливу одного року після її смерті, але не пізніше 6 місяців після спливу річного строку встановити на її могилі надгробок, відзначити роковини її смерті. У разі виконання перелічених розпоряджень позивачка зобов`язалась передати у власність відповідачки спірну частину квартири. Пунктом 4.6 спадкового договору передбачено його розірвання за згодою сторін, а у випадку відмови від добровільного розірвання у судовому порядку.

14 травня 2019 року накладено заборону відчуження щодо зазначеного в спадковому договорі нерухомого майна 1/2 частки спірної квартири (а.с. 15).

ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонеркою, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів праці (а.с. 11-12), має низку захворювань, в тому числі з 2017 року спостерігається у лікаря психіатра, потребує постійного стороннього догляду (а.с. 18-20).

01 лютого 2022 року ОСОБА_1 уклала договір про надання соціальних послуг з Комунальною установою «Центр надання соціальних послуг» Глухівської міської ради (а.с. 21-22). Знаходилася на обліку у відділенні соціальної допомоги, підставою для надання соціальної послуги догляд вдома є її заява від 20 лютого 2022 року. Соціальна послуга догляд вдома надається за рахунок бюджетних коштів з кількістю відвідувань 2 рази на тиждень, соціальний робітник допомагає у веденні домашнього господарства, у самообслуговуванні, внесенні комунальних платежів. ОСОБА_1 дітей не має, зареєстрована та проживає одна (а.с. 23).

За період з 01 червня по 30 листопада 2023 року ОСОБА_1 нараховано пенсію у розмірі 24968,22 грн (а.с. 16). За період з 2 кварталу 2023 року по 3 квартал 2023 року ОСОБА_1 нараховувались та виплачувались соціальні та благодійні виплати (а.с.17).

ОСОБА_1 придбавались ліки, несла витрати по оплаті комунальних послуг у 2022 2023 роках (а.с. 24, 26-34).

ОСОБА_2 на підтвердження надання допомоги ОСОБА_1 надані копії товарних чеків на придбання ліків у 2022 2023 роках (а.с. 55-72).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо надання відповідачкою матеріальної допомоги позивачці та догляду за нею, оскільки суд вважав, що ці свідчення не стосуються правовідносин, які виникли між сторонами за спадковим договором від 14 травня 2019 року. На момент укладання оспорюваного договору позивачці виповнилось 84 роки, дітей та близьких родичів вона не має, проживає сама, має невеликі доходи, має психічне захворювання, є особою похилого віку, потребує сторонньої та матеріальної допомоги. Також суд урахував, що ОСОБА_1 з 18 лютого 2010 року по 19 квітня 2021 року знаходилась на обліку у відділенні соціальної допомоги вдома, а з 01 лютого 2022 року отримує соціальні послуги як потребуюча у сторонньому догляді. Перелічені обставини суд першої інстанції вважав такими, які свідчать про те, що укладаючи з відповідачкою спадковий договір, позивачка мала намір на укладення договору довічного утримання, оскільки за віком та станом здоров`я вона потребувала постійного стороннього догляду та матеріальної допомоги, а відтак волевиявлення позивачки не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором. Суд вважав доведеною позицію заявниці, що під час укладення спадкового договору вона діяла під впливом помилки, а тому визнав договір недійсним.

Окремо суд навів мотиви відмови у застосуванні наслідків спливу трирічного строку позовної давності, вказавши на дію карантину, а згодом запровадження військового стану.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Статтею 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору замість договору довічного утримання, визначається не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік особи, її стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у особи спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження особою проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Як правильно встановив суд першої інстанції, саме на момент укладання оспорюваного договору ОСОБА_1 виповнилось 84 роки, дітей та близьких родичів вона не має, проживає сама, має невеликі доходи, які складаються з пенсії та соціальних виплат, є особою похилого віку, потребує сторонньої допомоги, має психічне захворювання.

Саме перелічені вище обставини підтверджують доводи заявниці про наміри укладення оспорюваного правочину довічне утримання, а відтак, волевиявлення ОСОБА_1 не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не потребувала стороннього догляду на час укладення спадкового договору, що її стан здоров`я погіршився через три роки після укладення спадкового договору суперечать встановленим у справі обставинам.

На думку суду, заявниця довела, що під час укладення спадкового договору діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідачка буде доглядати за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину.

Доводам апеляційної скарги про пропуск позивачкою трирічного строку позовної давності суд першої інстанції дав належну оцінку, навівши норми матеріального права, з якою апеляційний суд повністю погоджується та до додаткової оцінки не вдається.

Решта доводів скарги не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

А. О. Замченко