Справа № 306/1297/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 грудня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів Джуги С.Д., Кожух О.А.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Свалявської міської ради на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2024 року, ухвалене головуючою суддею Жиганською Н.М., в справі за позовом ОСОБА_1 до Свалявської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю

встановив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Свалявської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

В обґрунтування позову вказувала на те, що у 1988 році разом з чоловіком та дітьми вселилася до квартири за адресою: АДРЕСА_1 . На час заселення в квартиру відсутній власник та правовстановлюючі документи.

Вона добросовісно та безперервно (понад 30 років) володіє та користується квартирою, проводить ремонти, сплачує послуги за електроенергію, водопостачання, газопостачання та кабельне телебачення, заборгованості не має.

З врахуванням вимог ст. 328, 344 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2024 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Свалявська міська рада подала апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що наявність в особи відповідного права користування житловим приміщенням підтверджує ордер на житло, однак будь-яких доказів щодо надання позивачу у встановленому порядку житла з видачею спеціального ордеру до позовної заяви не додано, а також не надано позивачем відповідної угоди чи дозволу на вселення в спірне житлове приміщення без ордера. При цьому, вибіркова сплата комунальних послуг не є достатнім доказом саме добросовісності володіння та не підтверджують підстав для застосування правил ст.344 ЦК України.

Вимоги мотивує тим, що факт проживання позивача у квартирі та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позов про право власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала хто є власником. Позивач самовільно посилилася у вказану квартиру, тобто нею не було досягнуто домовленість з власником нерухомого майна щодо його використання.

Просить відмовити у задоволенні позову.

Представник Свалявської міської ради в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності та просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, також подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. Вказує, що апелянт не надав доказів того, що міська рада є забудовником та балансоутримувачем спірного будинку в якому знаходиться спірна квартира, а тому права відповідача не порушено.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшла до думки, що така підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Спірні правовідносини сторін виникли з приводу набуття права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_2

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Але не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених вище висновків, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20).

Як вбачається з доводів позову та матеріалів справи, ОСОБА_1 разом із сім`єю всилилася в квартиру АДРЕСА_2 в 1988 році зі згоди особи, яка мала право на користування даною квартирою.

За загальним правилом, що передбачене статтею 31 ЖК України, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством України), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

А частиною першою статті 58 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Виходячи зі змісту обставин справи, колегія суддів зазначає, що багатоквартирний будинок АДРЕСА_3 в якому знаходиться спірна квартира за АДРЕСА_4 відноситься до державного житлового фонду.

Втім, володіння майном на підставі усних домовленостей або дозволу власника (яке опосередковує передачу майна лише у володіння та користування, але не у власність) виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, оскільки таке володіння не є безтитульним. Тобто, таке володіння розглядається як користування на правовій підставі.

Тоді як, нерухоме майно може бути набуте за набувальною давністю, якщо воно не має власника, власник невідомий, або власник відмовився від права власності.

У матеріалах справи відсутні докази того, що власник багатоквартирного будинку відсутній або що відмовився від свого майна.

Сам по собі факт користування спірним майном та сплата певних комунальних послуг не дає підстав для задоволення позову про набуття права власності на нього на підставі ст.344 ЦК України, оскільки положення вказаної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань, чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Хоч позивачка і зазначає, що у 1988 році вселилась до спірної квартири зі згоди квартиронаймача, проте таку особу не зазначає, а тим більше не надає належних доказів на підтвердження факту правомірності проживання в такій квартирі. Тобто, позивачка не надала суду доказів на підтвердження тієї обставини, що вона проживає у спірній квартирі зі згоди попереднього квартиронаймача чи на підставі відповідної угоди.

Зазначене дає підстави колегії суддів дійти до висновку, що вселення позивачки у спірну квартиру мало місце без достатніх на то правових підстав.

Тож, позивачкою не доведена ознака добросовісного заволодіння чужим майном, хоч сама і стверджує, що заселилася з членами сім`ї до спірної квартири без відповідних дозволів, а за таких обставин факт відкритого та безперервного володіння спірною квартирою упродовж більше десяти років, на що посилається позивачка у позові, правового значення не має.

Ба більше, матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 володіє спірною квартирою поза волею Свалявської міської ради.

А звідси, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки володіння позивачки не відповідало ключовій вимозі безтитульності, тобто поза волею органу місцевого самоврядування, відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 344 ЦК України.

Вказаного суд першої інстанції не врахував та дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження а тому апеляційний суд керуючись ст. 376 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та постановляє нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Також, згідно статті 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в задоволенні позову, судові витрати сплачені відповідачем за подання апеляційної скарги у розмірі 4 542,00 гривень слід стягнути з позивачки.

Враховуючи викладене та керуючись нормами статей 367, 368, 374, 376, 381, 382-384, 389ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу Свалявської міської ради, задовольнити.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову до Свалявської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь Свалявської міської ради, судові витрати у розмірі 4 542,00 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді