ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/3971/25Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М.
Провадження № 22-ц/817/1115/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Гичко К.С.

апелянта ОСОБА_1 ,

представника відповідача Леха М.Ю.,

розглянувши у закритому судовому засіданні цивільну справу № 607/3971/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 серпня 2025 року (ухвалене суддею Черніцькою І.М., повний текст якого складено 08 вересня 2025 року) в справі за позовом ОСОБА_2 до Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» про стягнення суми компенсації несвоєчасно виплачених сум,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач, апелянт) звернувся до суду з позовом до Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» (далі - ТДНТП «Промінь», відповідач) про стягнення суми компенсації несвоєчасно виплачених сум.

Позов обґрунтовано тим, що 25 травня 2004 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду начальника виробничого комплексу №2 ТДНТП «Промінь». Відповідачем не було задоволено його заяву про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України та не проведеного розрахунок, у зв`язку з чим він звернувся до суду.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2023 року у справі № 607/18630/22 позов ОСОБА_1 до ТДНТП «Промінь» про стягнення завданої шкоди і зобов`язання вчинити дії, задоволено частково. Стягнуто з ТДНТП «Промінь» 261978.33 грн нарахованої та невиплаченої заробітної плати. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасоване. Ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано формулювання причини звільнення, зазначене в наказі №19к, виданому ТДНТП «Промінь» 21 листопада 2022 року, неправильним та таким, що не відповідає законодавству. Змінено формулювання причини звільнення зі «ст.38 КЗпП України (за власним бажанням)» на «ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю». Стягнуто з ТДНТП «Промінь» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 37742.64 грн, 12899.69 грн заборгованості із заробітної плати, середній заробіток за час затримки виплати належних сум при звільненні в розмірі 75485.28 грн, за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2024 року вказану постанову апеляційного суду залишено без змін.

Виконання рішення суду відповідач почав здійснювати ще під час набрання чинності рішенням суду першої інстанції, визнаючи суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 261978.33 грн та 27 грудня 2024 року здійснив повний розрахунок з позивачем згідно вищевказаних рішень судів.

Позивач вказує, що він неодноразово звертався до відповідача із заявами про виплату заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати. Однак, відповідач будь-яких виплат не здійснював.

З метою отримання розрахунку компенсації втрати частини доходів, він звернувся до ФОП ОСОБА_3 , який здійснює свою діяльність в сфері бухгалтерського обліку та консультуванні з питань оподаткування. Відповідно до довідки ФОП ОСОБА_3 від 25 січня 2025 року, загальна сума нарахованої компенсації становить 164539. 88 грн, після оподаткування 126695.71 грн.

Зазначав, що відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» у відповідача виникла заборгованість за період з квітня 2019 року по 26 грудня 2022 року в сумі 126695.71 грн, яка підлягає стягненню.

У зв`язку з наведеним позивач просив суд стягнути з відповідача компенсацію у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в сумі 126695.71 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 серпня 2025 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 27 грудня 2024 року ТДНТП «Промінь» здійснено платежі, які в кінцевому результаті призвели до повного розрахунку із ОСОБА_1 згідно судового рішення у справі №607/18630/22 щодо стягнення вихідної допомоги, заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

Судом першої інстанції помилково взято до уваги, що в справі №607/18630/22, де здійснювалося стягнення заробітної плати, існував спір про нараховані та невиплачені суми заробітної плати в цілому та за тих умов працівник був позбавлений можливості здійснити розрахунок компенсації втрати частини заробітку.

На думку сторони позивача, не слід ототожнювати компенсацію втрати частини доходу та стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату, позаяк відповідач у відзиві на позов зазначає, що заборгованість по заробітній платі виникла за період 2019-2021 рр, а тому в момент звільнення працівника роботодавець був зобов`язаний виплатити усю заборгованість та компенсацію втрати частини доходу. Однак, в межах даних відносин відповідач додатково порушив і вимоги ст.117 КЗпП України, не виплативши працівнику заборгованість в момент звільнення.

Зазначає, що законодавством передбачено різні види відповідальності роботодавця, а саме: у випадку стягнення середнього заробітку згідно ст.117 КЗпП України та у випадку стягнення компенсації втрати частини доходу згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Отже чинним законодавством передбачені два види відповідальності, які по своїй суті не перечать один одному та можуть бути застосовані при наявності підстав у відносинах між роботодавцем і працівником.

У зв`язку з наведеним позивач просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

30 жовтня 2025 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від ТДНТП «Промінь» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивовано тим, що середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки виплати належних сум при звільненні в розмірі 75485.28 грн за результатами розгляду справи №607/18630/22 застосовано як спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника в порядку ст.117 КЗпП України, тому у справі № 607/3971/25 стягнення з відповідача на користь позивача компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» буде вважатися подвійною відповідальністю роботодавця, яка не може бути застосована у спірних правовідносинах, оскільки покладе на роботодавця надмірний тягар, що суперечитиме принципам справедливості та співмірності у трудових відносинах.

У зв`язку з наведеним просять апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені у ній.

Представник відповідача Лех М.Ю. проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

У період з 25 травня 2004 року по 21 листопада 2022 року ОСОБА_1 працював у ТДНТП «Промінь» на різних посадах.

21 листопада 2022 року ТДНТП «Промінь» був виданий Наказ №19к про звільнення позивача за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

Згідно довідки ТДНТП «Промінь» від 17 лютого 2023 року №106 заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 станом на 21 листопада 2022 року складала 261978.33 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2023 року у справі №607/18630/22 позов ОСОБА_1 до ТДНТП «Промінь» про стягнення завданої шкоди і зобов`язання вчинити дії, задоволено частково. Стягнуто з ТДНТП «Промінь» в користь позивача 261978.33 грн нарахованої і невиплаченої заробітної сплати. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зміну формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги, заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано формулювання причини звільнення ОСОБА_1 зазначене в Наказі №19к, виданому ТДНТП «Промінь» 21 листопада 2022 року неправильним та таким, що не відповідає законодавству. Змінено формулювання причини звільнення позивача, зазначене в Наказі №19к, зі «ст.38 КЗпП України (за власним бажанням)» на «ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю». Стягнуто з Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» на користь позивача вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 37742.64 за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів, 12899.69 грн заборгованості по заробітній платі, за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів, середній заробіток за час затримки виплати належних сум при звільненні в розмірі 75485.28 грн, за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2024 року у справі № 607/18630/22 касаційну скаргу ТДНТП «Промінь» залишено без задоволення, а постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року без змін.

З платіжних інструкцій за №1481 від 21 грудня 2023 року, №2064 від 07 березня 2024 року, №2746 від 22 травня 2024 року, №2990 від 17 червня 2024 року, №3199 від 04 липня 2024 року, №3544 від 02 серпня 2024 року, №195 від 03 вересня 2024 року, №495 від 03 жовтня 2024 року, за №739 від 24 жовтня 2024 року, за №1121 від 15 листопада 2023 року, №1159 від 08 грудня 2024 року, №1221 від 19 грудня 2024 року, №1324 від 27 грудня 2024 року встановлено, що підприємством на виконання судового рішення у справі за №607/18630/22 у період з грудня 2023 року по грудень 2024 року виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі на загальну суму 261978.37 грн.

Згідно платіжної інструкції за №1325 від 27 грудня 2024 року, на виконання рішення суду відповідачем виплачено позивачу вихідну допомогу у розмірі 30382.83 грн.

З платіжної інструкції за №1326 від 27 грудня 2024 року слідує, що 27 грудня 2024 року позивачу виплачено 71149.90 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку у справі № 607/18630/22.

14 лютого 2025 року адвокат Дяків О.Я. надіслала ТДНТП «Промінь» адвокатський запит №1 у якому просила:

- здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) компенсації втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати на суми щомісячної додаткової грошової винагороди, нарахованої та виплаченої на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2023 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року у справі №607/18630/22 за період з грудня 2018 року (тобто з моменту виникнення заборгованості) по день фактичної виплати;

- надати відповідні розрахунки нарахувань та утримань, в тому числі копії первісних документів, що необхідні для здійснення розрахунків відповідних компенсаційних виплат.

У відповіді від 20 лютого 2025 року за №232 на запит адвоката ТДНТП «Промінь» вказало, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року у справі №607/18630/22 стягнуто з ТДНТП «Промінь» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних сум при звільненні в розмірі 75485.28 грн, тобто застосовано спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Нарахування компенсації, у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» буде вважатись подвійною відповідальністю роботодавця.

Як вбачається з бухгалтерської довідки від 25 січня 2025 року, складеної ФОП ОСОБА_3 , сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з квітня 2019 року по 26 грудня 2022 року, після оподаткування, становить 125201.53 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з вимогами статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до вимог частини 4 статті 97 КЗпП України, роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Положеннями статті 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (статті 117 КЗпП України).

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати регулюється статтею 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі Порядок №159).

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо (стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

Згідно із статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Відповідно до пункту 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо.

Таким чином, компенсації підлягають грошові доходи, які не мають разового характеру.

Відповідно до пункту 4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно пункту 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427, компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток.

Згідно статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Згідно статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 26 листопада 2020 року у справі № 520/1365/2020, від 29 листопада 2021 року у справі № 120/313/20-а та ін.

Так, у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 виснувала, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 753/12524/16, від 16 лютого 2022 року у справі №760/18090/20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, має разовий характер та не входить до фонду оплати праці

Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18, від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19, провадження № 61-7911св20.

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2023 року в справі № 205/8443/19, зробив такий висновок: «Апеляційний суд також дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату та інші належні до фонду оплати праці виплати у зв`язку з заниженням посадового окладу та непроведенням індексації заробітної плати за період роботи станом на 03 березня 2020 року в розмірі 1509.87 грн, вказавши, що ці виплати не підлягають стягненню в порядку, визначеному Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки до відповідача за результатами розгляду цієї справи застосовано спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні».

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що виконання рішення суду у справі №607/18630/22 щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 261978.33 грн, яка виникла за період з квітня 2019 року по 26 грудня 2022 року, ТДНТП «Промінь» виконало лише 27 грудня 2024 року, здійснивши повний розрахунок з позивачем, однак відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» у відповідача також виникла заборгованість за період з квітня 2019 року по 26 грудня 2022 року в сумі 126695.71 грн, яка підлягає стягненню.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2023 року та постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року у справі №607/18630/22 стягнуто з ТДНТП «Промінь» на користь ОСОБА_1 261978.33 гривень нарахованої та невиплаченої заробітної плати, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 37742.64 грн, заборгованість із заробітної плати в розмірі 12899.69 грн, середній заробіток за час затримки виплати належних сум при звільненні в розмірі 75485.28 грн, за вирахуванням податків та інших обов?язкових платежів.

Протягом 2023-2024 року ТДНТП «Промінь» повністю виплатило вказану заборгованість.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення суми компенсації несвоєчасно виплачених сум, у порядку, визначеному Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки до ТДНТП «Промінь» за результатами розгляду справи №607/18630/22 застосовано спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 75485.28 грн середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в порядку ст.117 КЗпП України, тому стягнення з відповідача на користь позивача компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» буде вважатися подвійною відповідальністю роботодавця та покладе на роботодавця надмірний тягар, що суперечитиме принципам справедливості та співмірності у трудових відносинах.

Доводи апелянта про те, що законодавством передбачено різні відповідальності роботодавця, а саме: у випадку стягнення середнього заробітку згідно ст.117 КЗпП України та у випадку стягнення компенсації втрати частини доходу згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», колегія суддів відхиляє, оскільки у даній справі висновки суду першої інстанції кореспондуються із правовими висновками Верховного Суду, що містяться у постанові від 24 квітня 2023 року в справі № 205/8443/19, які є релевантними до спірних правовідносин.

Твердження апелянта про те, що у даній справі необхідно застосувати правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року в справі № 759/1933/20, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки у вказаній справі Верховний Суд розглядав справу лише в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи у відповідності ст.117 КЗпП України, натомість предметом розгляду справи № 607/3971/25 є стягнення суми компенсації несвоєчасно виплачених сум у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неврахування судами висновків викладених Верховним Судом є помилковими. Саме по собі посилання на справи з подібними правовідносинами, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права. При цьому, питання щодо подібних правовідносин вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 серпня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 22 грудня 2025 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: М.В. Хома

Н.М. Храпак