ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 грудня 2025 року

м. Харків

справа № 626/104/25

провадження № 22-ц/818/4623/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.

за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Ковтун Людмила Олександрівна про визнання недійсним договору дарування та скасування номеру запису про право власності за апеляційними скаргами Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» та представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Берестинського районного суду Харківської області від 17 липня 2025 року, постановлене під головуванням судді Бєлостоцької О.В., -

в с т а н о в и в :

У січні 2025 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приват Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Ковтун Людмила Олександрівна про визнання недійсним договору дарування та скасування номеру запису про право власності.

Рішенням Берестинського районного суду Харківської області від 17 липня 2025 року позов Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування одним з подружжя на користь другого подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя № 941 від 16 травня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 16 травня 2017 року приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Ковтун Людмилою Олександрівною. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто судові витрати.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приват Банк» просить скасувати рішення Берестинського районного суду Харківської області від 17 липня 2025 року в частині відмови та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що судом першої інстанції помилково не враховано прямого змісту ч. 1 ст. 26 та ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого Державна реєстрація речових прав підлягають скасуванню на підставі судового рішення про визнання правочину недійсним та відмовлено у задоволенні позову у цій частині.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить скасувати рішення Берестинського районного суду Харківської області від 17 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції помилково зробив висновок про укладення спірного договору дарування з метою уникнення звернення стягнення на вказане майно в якості погашення заборгованості перед банком. На момент укладення спірного договору перебувала на розгляді справа про стягнення заборгованості, однак рішення ще не було ухвалене. Крім того, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що укладення спірного договору не може розцінюватись як спосіб врегулювання майнових відносин між подружжям та забезпечити інтереси дітей, оскільки укладання спірного договору дарування на користь дружини, з якою залишилось троє дітей, є проявом виконання батьківського обов`язку щодо матеріального забезпечення дітей.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, рішення Берестинського районного суду Харківської області від 17 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з того, що станом на день укладання договору дарування у відповідача ОСОБА_1 перед позивачем була заборгованість за кредитним договором, яку він не сплатив. Та обставина, що правочин, за яким ОСОБА_1 відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому нерухомого майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на це майно як боржника. Оспорюваний договір, укладений між відповідачами, спрямований на перехід права власності на частку житлового будинку із метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення коштів. Позовні вимоги АТ КБ «Приват Банк» про скасування номеру запису про право власності задоволенню не підлягають, оскільки з огляду на зміст ст.ст. 26,27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визнання недійсним договору на підставі якого було здійснено державну реєстрацію прав, є підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 25 лютого 2008 року між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № НАВ0G0000021, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 23083, 79 доларів США на термін до 24 лютого 2028 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, банк в липні 2016 року розпочав роботу з відпрацювання заборгованості та звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

16 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 безоплатно передав у власність свою частку в праві спільної сумісної власності подружжя, а ОСОБА_2 прийняла у власність в дар цю частку, яка становить: частку в праві власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

04 вересня 2017 року Красноградським районним судом Харківської області ухвалено рішення у цивільній справі № 626/1330/16-ц, відповідно до якого із ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь ПАТ «Приват Банк» солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором № НАВ0G0000021 від 25.02.2008 року у розмірі 19440 доларів 28 центів США з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на 06.07.2016 року (24,84 грн за 1 долар США), що становить 482896 грн 56 коп.

Рішення набрало законної сили та станом на даний час не скасовано.

15.09.2017 року на виконання рішення Красноградського районного суду Харківської області у справі № 626/1330/16-ц було видано виконавчі листи на підставі яких та за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», 18 жовтня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Дмитром Вячеславовичем відкрито виконавче провадження № 73087160.

Зі змісту постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 30 березня 2020 убачається, що виконавчий лист у справі № 626/1330/16-ц, виданий 15.09.2017 року, повернуто у зв`язку із відсутністю майна боржника. Боржник відкритих рахунків не має, пенсію не отримує, відомості про доходи відсутні (т. 1, а.с. 119).

Постановою від 18.10.2023 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 626/1330/16-ц від 15 вересня 2017 року.

Як на підставу позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що 25 лютого 2008 року між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № НАВ0G0000021, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 23083, 79 доларів США на термін до 24 лютого 2028 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. У зв`язку із невиконанням відповідачем умов вказаного кредитного договору, АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості. Під час розгляду вказаної справи відповідач ОСОБА_1 відчужив належне йому майно своїй дружини ОСОБА_2 на підставі договору дарування. Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 04 вересня 2017 року у справі № 626/1330/16-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь ПАТ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором № НАВ0G0000021 від 25.02.2008 року у розмірі 19440 доларів 28 центів США з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на 06.07.2016 року (24,84 грн за 1 долар США), що становить 482896 грн 56 коп. За таких обставин, вважають, що спірний договір дарування має всі ознаки фраудаторного правочину та має бути визнаний судом недійсним, оскільки укладений з метою уникнення від виконання зобов`язання за кредитним договором.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав

Частинами першою, другою статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Звертаючись до суду з позовом, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» вказувало на те, що його інтереси порушені внаслідок недобросовісної поведінки відповідача ОСОБА_1 , який уклав оспорюваний договір дарування з метою приховування належного йому майна та недопущення звернення стягнення на нього в рамках виконання рішення Красноградського районного суду Харківської області у справі № 626/1330/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною 3 ст. 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.

У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що 25 лютого 2008 року між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № НАВ0G0000021, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 23083, 79 доларів США на термін до 24 лютого 2028 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за договором, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 04 вересня 2017 року у справі № 626/1330/16-ц, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь ПАТ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором № НАВ0G0000021 від 25.02.2008 року у розмірі 19440 доларів 28 центів США з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на 06.07.2016 року (24,84 грн за 1 долар США), що становить 482896 грн 56 коп.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження сплати ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 25 лютого 2008 року № НАВ0G0000021.

Станом на час розгляду цієї справи вказане рішення суду першої інстанції не виконане

Разом з цим, 16 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 безоплатно передав у власність свою частку в праві спільної сумісної власності подружжя, а ОСОБА_2 прийняла у власність в дар цю частку, яка становить: частку в праві власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

З огляду на це, оскільки відповідач ОСОБА_1 на момент розгляду справи про стягнення з нього заборгованості на користь АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором, відчужив належне йому майно, а саме: частку в праві власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями АДРЕСА_1 за договором дарування на користь дружини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання вказаного договору недійсним, оскільки укладення такого правочину відбулося на шкоду правам та інтересам позивача та з метою уникнення звернення стягнення на його майно.

Розірвання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюбу після укладання договору дарування не спростовує висновку про намір боржника ухилитися від виконання зобов`язання перед Приватбанком.

Представник апелянта у судовому засіданні не заперечував факту обізнаності ОСОБА_2 про наявність у ОСОБА_1 боргових зобов`язань станом на час укладення договору дарування.

Доводи АТ КБ «ПриватБанк» щодо неврахування судом першої інстанції вимог ч. 1 ст. 26 та ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» колегією суддів не приймаються з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

А отже, визнання недійсним договору, на підставі якого було здійснено державну реєстрацію прав, є підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Рішення суду відповідає вимогам закону та фактичним обставинами справи, ухвалено з додерженням вимог матеріального та процесуального права.

Підстав для його зміни або скасування не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» та представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Берестинського районного суду Харківської області від 17 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина

Повний текст судового рішення складено 19 грудня 2025 року.