КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року та представника ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року, ухвалених під головуванням судді Трусової Т.О.,-

встановив:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 21 серпня 2020 року у розмірі 110 000 грн 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 серпня 2020 року ОСОБА_3 отримав від позивача 110 000 грн 00 коп. для авансування роботи по прокладанню кабелю по АДРЕСА_1 .

Станом на момент звернення до суду із позовом ОСОБА_3 грошові кошти позивачу не повернув.

Позивач зазначав, що за попередньою домовленістю з ОСОБА_3 він зустрівся з його довіреною особою ОСОБА_2 , передав грошові кошти та отримав розписку.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2025 рокуу задоволенні позовних вимог відмовлено.

У березні 2025 року представник ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду та просила стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмір 16 500 грн 00 коп.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року названу заяву залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить ухвалу суду від 24 квітня 2025 року скасувати та постановити нове рішення суду, яким задовольнити вимоги заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримала подану апеляційну скаргу, просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги представника ОСОБА_2 .

Представник ОСОБА_2 підтримала доводи поданої апеляційної скарги, заперечила щодо задоволення вимог апеляційної скарги представника ОСОБА_1 .

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог. Враховуючи, що грошові кошти передавались на виконання умов договору оренди, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відтак, відсутні підстави для кваліфікації спірних правовідносин як відносин позики.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Залишаючи заяву представника ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення суду без розгляду, суд першої інстанції вважав, що представником відповідача не дотримано вимог законодавства в частині належного та своєчасного звернення із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначив, що 21 серпня 2020 року позивач надав ОСОБА_3 у позику 110 000 грн 00 коп. для задоволення власних потреб.

До матеріалів справи долучено копію розписки від 21 серпня 2020 року, за якою ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 110 000 грн 00 коп. для авансування робіт по прокладці кабелю по АДРЕСА_1 .

29 травня 2023 року ОСОБА_1 надіслав на поштову адресу ОСОБА_3 вимогу про повернення коштів за розпискою у семиденний строк. ОСОБА_3 вказана вимога не виконана.

ОСОБА_1 вказував, що він разом з ОСОБА_3 домовлявся про надання грошових коштів у позику та на виконання зазначеної домовленості передав обумовлену суму позики його довіреній особі ОСОБА_2 .

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києа від 17 жовтня 2023 року у справі призначено судово-почерконавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи виконано рукописний текст розписки від 21 серпня 2020 року ОСОБА_3 чи іншою особою; чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 у розписці від 21 серпня 2020 року тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою.

Згідно висновку експерта № 27591/23-32 від 10 вересня 2024 року рукописний текст у розписці від 21 серпня 2020 року та підпис виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року замінено первісного відповідача ОСОБА_3 належним відповідачем ОСОБА_2 .

Обгрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначив, що за попередньою домовленістю з ОСОБА_3 він зустрівся з його довіреною особою ОСОБА_2 , передав грошові кошти та отримав розписку. Станом на момент звернення до суду із позовом, грошові кошти ОСОБА_1 не повернуто.

Зач.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною1 статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року за № 760/22898/20 зроблено висновок: «За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.»

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, від 12 квітня 2017 року у справі № 442/8157/15-ц, та у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Згідно долученої до матеріалів справи копії розписки, 21 серпня 2020 року ОСОБА_3 отримав від позивача 110 000 грн 00 коп. для авансування роботи по прокладанню кабелю по АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що за попередньою домовленістю з ОСОБА_3 він зустрівся з його довіреною особоюОСОБА_2 , передав грошові кошти та отримав розписку.

Згідно висновку експерта № 27591/23-32 від 10 вересня 2024 року рукописний текст у розписці від 21 серпня 2020 року та підпис виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Дослідивши копію розписки від 21 серпня 2020 року, колегією суддів встановлено відсутність обов`язкових ознак договору позики (отримання грошових коштів у ОСОБА_1 безпосередньо у позику, строк та умови їх повернення).

У розписці від 21 серпня 2020 року чітку зазначено мету отримання грошових коштів у розмірі 110 000 грн 00 коп.: для авансування робіт по прокладці кабелю по АДРЕСА_1 .

Так, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Дослідивши матеріали справи та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст.ст. 1046-1051 ЦК України, на які посилався позивач, як на правову підставу своїх позовних вимог.

Заперечуючи щодо позовних вимог,ОСОБА_3 вказав, що він на правах довготривалої оренди володіє будівлею за адресою: АДРЕСА_1 . На умовах попереднього договору оренди від 08липня 2019 року вказана будівля передана в оренду кінцевому бенефіціарному власнику ТОВ «ФК «Фактор Плюс» ОСОБА_4 ОСОБА_1 є директором вказаного товариства.

Згідно умов договору, фасадні роботи та невід`ємні поліпшення будівлі проводяться за рахунок орендаря, відтак, ОСОБА_1 міг передавати кошти лише на виконання умов цього договору, повернення коштів умовами договору не передбачено. До матеріалів справи долучено копію: договору оренди від 08 липня 2019 року; акту прийому-передачі приміщення і оплати гарантійного платежу; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; копію листа ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 вказував, що саме з ОСОБА_3 він домовлявся про надання грошових коштів у позику та на виконання зазначеної домовленості передав обумовлену суму позики його довіреній особі ОСОБА_2 .

Зач. 1ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах між ОСОБА_1 та відповідачем останній діяв від імені та в інтересах ОСОБА_3 .

Відтак відповідні права та обов`язки виникли лише між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який є належним відповідачем. ОСОБА_2 не є учасником спірних правовідносин.

Розв`язуючи спір, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову через необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, оскільки між сторонами таких правовідносин не виникло.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт отримання грошових коштів ОСОБА_3 підтверджено належними та допустимими доказами, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене посилання не спростовує помилкове застосування ОСОБА_1 до спірних правовідносин положень ст.ст. 1046-1051 ЦК України, на які він посилався, як на правову підставу своїх позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або процесуального права та висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 13 березня 2025 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

У березні 2025 року представник ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду та просила стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмір 16 500 грн 00 коп.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року названу заяву залишено без розгляду.

Залишаючи заяву представника ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення суду без розгляду, суд першої інстанції вважав, що представником відповідача не дотримано вимог законодавства в частині належного та своєчасного звернення із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу.

Зап. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи за власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Так, за ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відтак, наведені процесуальні норми вказують на те, що обов`язку суду щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу передує подання стороною відповідної заяви.

Докази на підтвердження розміру витрат сторони на професійну правничу допомогу можуть бути подані у такому порядку: 1) докази можуть бути подані до закінчення судових дебатів у справі; 2) або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила заяву.

У постанові Верховного Суду від 21жовтня 2021року у справі № 620/2936/20 зазначено, що правила подання до закінчення судових дебатів у справі доказів на підтвердження понесених сторонами судових витрат встановлюються у випадку, коли справа слухається у відкритому судовому засіданні. В іншому випадку, коли справа призначається до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін для вирішення судом питання розподілу судових витрат у справі достатнім буде зазначити про ці докази у прохальній частині позовної заяви або ж надати їх протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови попередження про це до прийняття рішення по суті.

Підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення.

Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, та не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.

Колегією суддів встановлено, що 09 лютого 2025 року представник ОСОБА_2 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва із відзивом на позовну заяву, у якому зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок понесених відповідачем витрат на правничу допомогу.

Представником ОСОБА_2 повідомлено перелік виконаних робіт (послуг): консультування відповідача (5 000 грн 00 коп.); складання відзиву на позовну заяву (5 000 грн 00 коп.); представництво інтересів в суді першої інстанції ( 2 000 грн 00 коп. 1 судове засідання); складання інших процесуальних документів (2 500 грн 00 коп. за кожен документ).

Дарницьким районним судом міста Києва ухвалено рішення по суті спору 13 березня 2025 року.

14 березня 2025 року представник ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду та просила стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмір 16 500 грн 00 коп.

Враховуючи, що представником ОСОБА_2 до завершення розгляду справи заявлено про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи, відтак, у Дарницького районного суду міста Києва були підстави для вирішення заяви про ухвалення додаткового рішення по суті заявлених вимог.

Відтак, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що представником ОСОБА_2 не дотримано вимогч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо належного та своєчасного звернення до суду із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу.

Суду першої інстанції під час розгляду заяви представника ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення суду слід звернути на це свою увагу та вирішити вимоги заяви по суті вимог.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Пунктом 6 частини 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що питання вирішено з порушенням норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, відтак вона підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст. 379, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 23 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.Г. Музичко

Л.П. Сушко