КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/20007/23

номер провадження: 22-ц/824/7343/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року у складі судді Кордюкової Ж.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів, шляхом стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк») про захист прав споживачів, шляхом стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 10 травня 2006 року між ним та акціонерним комерційним банком «Райфазенбанк Україна» (далі - АКБ «Райфазенбанк Україна») укладено кредитний договір №СМ-500/013/2006, відповідно до якого позивач отримав кредит в розмірі 200 000 доларів США на споживчі цілі.

Зазначав, що згідно з п.2.3.8 частини 2 вказаного кредитного договору, протягом строку його дії позичальник, як суб`єкт підприємницької діяльності, фізична особа - підприємець ОСОБА_2 і товариство з обмеженою відповідальністю «Укртехнопроект» (далі - ТОВ «Укртехнопроект») зобов`язані щомісячно проводити по своїх поточних рахунках в банку кредитові обороти в розмірі 100%.

Вказував, що у додатку №1 від 11 травня 2006 року до кредитного договору, сторони погодили графік повернення кредиту, відповідно до якого загальна сума погашення на 06 травня 2012 року мала складати 145 164,92 доларів США.

Наголошував, що у 2006 році АКБ «Райфазенбанк Україна» було придбано іншою юридичною особою та змінено назву на ПАТ «ОТП Банк».

Стверджував, що у 2011 році він достроково сплатив борг за кредитним договором №СМ-500/013/2006 від 10 травня 2006 року.

Указував, що відповідно до ч.4 ст.10 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець, новий кредитор, кредитний посередник та колекторська компанія не мають права спонукати споживача в сфері захисту персональних даних згідно із законом. Згідно з ч.5 ст.14 Закону України «Про споживче кредитування» забороняється вимагати від споживача укладення додаткових договорів або кредит як обов`язкової умови придбання будь-яких товарів чи послуг у кредитодавця або у пов`язаних осіб.

Посилаючись на вказані положення Закону України «Про споживче кредитування» позивач вважав, що банком було порушено свої обов`язки згідно з кредитиним договором через встановлення обов`язку позивача, який прямо заборонений законом, а саме: протягом строку його дії позичальник, як суб`єкт підприємницької діяльності, ТОВ «Укртехнопроект» зобов`язані були щомісячно проводити по своїх поточних рахунках в банку кредитові обороти в розмірі 100 %, що суперечить приписам ст.ст.10-14 Закону України «Про споживче кредитування».

Позивач вважав, що внаслідок цього йому завдано збитки в розмірі 91 233,14 доларів США, які розраховано таким чином: 11 травня 2006 року складено графік повернення кредиту на суму 100 000 доларів США, в якому відсотки за кредитом складали 145 164,92 доларів США; сума кредитного договору - 200 000 доларів США, тому вартість % за кредитом: 145 164,92 ? 2 = 290 329,84 долара США + 1 % за видачу грошових сум, сплачених позивачем згідно договору при видачі кредиту. Таким чином, загальна сума коштів, яка підлягає стягненню згідно з договором при видачі кредиту - 91 233,14 долара США.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути з АТ «ОТП Банк» на свою користь грошові кошти у розмірі 91 233,14 доларів США, які були сплачені ним в якості відсотків за кредитом, оскільки кредитний договір укладений з порушенням ст.14 Закону України «Про споживче кредитування».

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невмотивовано відхилив викладені ОСОБА_1 у позові обставини, якими він обґрунтовував позов, та не надав їм належної правової оцінки.

Стверджує, що відповідачем дійсно порушено зобов`язання за кредитним договором №СМ-500/013/2006 від 10 травня 2006 року, у зв`язку із встановлення обов`язку позивачу, який прямо заборонений законом, а саме: протягом строку його дії позивальник (позивач), як суб`єкт підприємницької діяльності, ТОВ «Укртехнопроєкт» зобов`язані щомісячно проводити по своїх поточних рахунках в банку кредитові обороти в розмірі 100%, тоді як це суперечить у ст.10, ч.4, ст.14, ч.5 Закону України «Про споживче кредитування».

Звертає увагу, що на даний момент позивач є клієнтом відповідача та має також кредитні зобов`язання перед відповідачем. На даний час рахунок ОСОБА_1 і рахунки ТОВ «Укртехнопроект» відкриті в АТ «ОТП банк», що є загальнодоступним та публікується в мережі Інтернет.

Стверджує, що суд першої інстанції, у порушення приписів ст.19 ЦПК України, дійшов помилкового висновку про малозначність цієї справи та можливість її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки не звернув увагу, що ціна позову у цій справі становить 91 233,14 доларів США, яка перевищує тридцять розмірів прожиткового мінімуму станом на час розгляду справи.

Крім того, зазначає, що він не отримував судові повістки про виклик до суду.

Також вважає, що суд першої інстанції, у порушення ст.8, ч.2, ст.19 Конституції України, не дотримався розумних строків розгляду справи, справа знаходилась у провадженні суду понад один рік без судових засідань.

Відповідач АТ «ОТП Банк» не скористалося своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони повідомлені судом апеляційної інстанції про судове засідання, призначене на 29 квітня 2025 року на 10 год 45 хв., завчасно, у встановленому законом порядку, проте у судове засідання не з`явились, причину неявки суду не повідомили.

Так, позивач ОСОБА_1 , його представник - адвокат Орез В.П. та відповідач АТ «ОТП Банк», отримали судові повістки про виклик до суду (призначеного на 29 квітня 2025 року) до їх електронних кабінетів підсистеми «Електронний суд» 24 березня 2025 року, що підтверджується звітами про направлення вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (а.с.66-71).

Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до пункту 2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

За таких обставин сторони у справі вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку сторін у справі такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (ч.4 ст.19 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.6 ст.19 ЦПК України (в редакції чинній на момент відкриття провадження у справі) для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Пунктом 5 ч. 4 ст.274 ЦПК України (в редакції чинній на час відкриття провадження у справі) визначено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч.5 ст.279 ЦПК України (в редакції чинній на час відкриття провадження у справі) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2023 року про відкриття провадження у цивільній справі прийнято до розгляду вказану вище позовну заяву ОСОБА_1 . Постановлено розгляд зазначеної цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали подати до суду відзив на позов, а також запропонувати позивачу протягом трьох днів з дня отримання копії відзиву відповідача надати до суду відповідь на відзив й запропоновано відповідачу протягом трьох днів з дня отримання відповіді на відзив подати до суду заперечення. Роз`яснено учасникам справи їх процесуальні права та зокрема, те, що справу буде розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.34).

Проте суд першої інстанції не звернув увагу на те, що станом на час відкриття провадження ціна позову у цій справі становила 91 233,14 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 02 жовтня 2023 року було еквівалентно 3 352 994 грн 34 коп. (36,751 грн за 1 долар США) і така сума значно перевищувала двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2023 року (671 000 грн 00 коп.).

Таким чином, суд першої інстанції неправомірно розглянув справу у порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, порушивши вищезазначені норми процесуального права.

Згідно з п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Оскільки суд розглянув дану справу у порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, порушивши положення ч.4 ст.274 ЦПК України, що в силу п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «ОТП Банк» про захист прав споживачів, шляхом стягнення грошових коштів, колегія суддів вважає, що даний позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 травня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (банк) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір № СМ-500/013/2006 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі та валюті, визначених цим договором, а позичальник зобов`язався належним чином використовувати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у цьому договорі (а.с.22-25).

Згідно з п.2 частини №1 кредитного договору, банк надав позичальнику кредит у розмірі 200 000 доларів США, строком до 06 травня 2012 року з фіксованою процентною ставкою 13,00% річних.

Відповідно до п.2.3.8 частини №2 кредитного договору, протягом строку дії цього договору, позичальник, як суб`єкт підприємницької діяльності, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 і ТОВ «Укртехнопроект» зобов`язані щомісячно проводити по своїх поточних рахунках кредитові обороти у розмірі 100 %.

Пунктом 1.8 частини №2 кредитного договору передбачено право позичальника достроково виконати свої боргові зобов`язання.

Установлено та підтверджується довідкою ПАТ «ОТП Банк» від 09 листопада 2011 року №500-15-15-1/2947, що ОСОБА_1 достроково сплатив заборгованість по кредитному договору від 10 травня 2006 року №СМ-500/013/2006 (а.с.27-зворот).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст.509 ЦК України у редакції, чинній на час укладення договору).

Згідно з ч.2 ст. 571 ЦК України встановлено, що сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Положеннями ст.ст. 6, 627 ЦК, якими передбачено свободу договору, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, колегія суддів погоджується з аргументами скаржника щодо правомірності висновків суду першої інстанції, що сторонами не було погоджено всіх істотних умов договору (термін дії договору) у редакції, запропонованій позивачем (термін оренди до 3 років), а отже договору оренди державного військового нерухомого майна сторонами укладено не було.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував, що умови кредитного договору суперечать чинному законодавству, а саме, положенням Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим йому підлягають відшкодуванню збитки, які складаються із коштів, сплачених ним за кредитним договором.

Як зазначалося вище, позивач надав суду довідку, відповідно до якої станом на 2011 рік зобов`язання за кредитним договором від 10 травня 2006 року № СМ-500/013/2006 виконані сторонами достроково у порядку, передбаченому п.1.8 кредитного договору.

Тобто, з 2011 року сторони не мають взаємних прав та обов`язків за кредитним договором від 10 травня 2006 року № СМ-500/013/2006 в силу приписів ст. 598 ЦК України, згідно з якою зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином відповідно до умов зобов`язання та вимог закону.

При цьому, ст.204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять даних про те, що укладений 10 травня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 кредитний договір № СМ-500/013/2006 у період від дати його укладення і до часу його фактичного дострокового виконання позичальником, у встановленому законом порядку визнаний недійсним або є нікчемним в силу закону і таких доказів відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України позивач суду не надав.

Тому правомірність умов цього кредитного договору в силу ст.204 ЦК України презюмується.

В цьому контексті колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до ст.3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

Добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

Отже, законодавець, навівши у ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них.

У цій справі добровільне та дострокове виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору свідчить про визнання ним його дійсності й справедливості строком понад 10 років.

Враховуючи, що цей кредитний договір підписаний банком та позивачем, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі (зворотного в силу ст.204 ЦПК України не встановлено), позивач в момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору та у подальшому виконав його достроково, то наразі, після 14 років з дня його фактичного виконання, у суду апеляційної інстанції відсутні розумні підстави ставити під сумнів справедливість його умов.

Близького по суті висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2024 року у справі № 754/15711/17 (провадження № 61-15261св23)).

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що на даний момент позивач є клієнтом відповідача, не приймаються апеляційний судом до уваги, оскільки вони не стосуються умов укладеного 10 травня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 кредитного договору № СМ-500/013/2006.

Наявна у справі довідка АТ «ОТП Банк» від 05 серпня 2011 року №500-з/345 про те, що станом на 17 липня 2009 року ТОВ «Укртехнопроект» мало у АТ «ОТП Банк» відкритий мультивалютний поточний рахунок № НОМЕР_1 , не стосується предмету доказування в цій справі - заподіяння позивачу збитків у розмірі 91 233,14 доларів США, внаслідок несправедливих умов кредитного договору №СМ-500/013/2006, укладеного 10 травня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Райфазенбанк Україна» на споживчі цілі.

Що стосується посилання позивача на те, що оскільки всупереч приписів ч.4 ст.10, ч.5 ст.14 Закону України «Про споживче кредитування» банком було порушено свої обов`язки згідно з кредитним договором через встановлення обов`язку контрагентам щомісячно проводити по своїх поточних рахунках в банк кредитові обороти в розмірі 100 % й такими діями позивачу завдано збитки в розмірі 91 233,14 доларів США, то вони не ґрунтується на вимогах релевантних в часі нормах матеріального права.

Так, ч.1 ст.58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Згідно пункту 2 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (нормами якого позивач обґрунтовує підстави позову) дія цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом. Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» набрав чинності 10 червня 2017 року.

Водночас кредитний договір № СМ-500/013/2006 між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 було укладено 10 травня 2006 року на строк до 06 травня 2012 року, який позивач виконав достроково станом на 2011 рік.

Тобто кредитний договір у цій справі укладено та фактично виконано до набрання чинності Законом України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» і відповідно дія цього Закону не поширюється на укладений між сторонами кредитний договір.

Інший по суті висновок суперечитиме такій важливій складовій принципу правової визначеності як заборона зворотної дії нормативно-правових актів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що до спірних правовідносин можна застосувати норми ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, яка діяла на момент підписання кредитного договору), яка, на думку скаржника, передбачає, що умова про відкриття рахунку та залучення третьої особи до кредитних відносин споживача є нікчемною та протизаконною, так як це інша юридична особа, є помилковим.

Так, ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII, (у редакції, яка діяла на момент підписання кредитного договору) передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Тобто, на момент укладення кредитного договору № СМ-500/013/2006 від 10 травня 2006 року, ні ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII, ні будь-яка інша норма цього Закону, не передбачали заборону та правових наслідків при узгодженні його сторонами умов щодо специфіки щомісячних оборотів по рахунку позичальника та його контрагентів.

Отже, установивши фактичні обставини справи та, приймаючи до уваги релевантні норми права й висновки Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «ОТП Банк» про захист прав споживачів, шляхом стягнення грошових коштів, не підлягають задоволенню за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Датою постанови апеляційного суду є дата складення повного її тексту, оскільки справа розглянута за відсутності учасників справи без проголошення скороченого судового рішення (вступної та резолютивної частин) та в цьому випадку підлягають застосуванню положення другого речення ч.5 ст.268 ЦПК України, якою передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів, шляхом стягнення грошових коштів - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: