Справа № 462/2004/25 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/811/2701/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Підлужного В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 30 червня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

в березні 2025 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_1 звернулась до АТ «А-Банк» щодо отримання банківських послуг та підписала анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк». 27.08.2021 року відповідачка уклала з банком кредитний договір № А278СТ38, щодо надання кредиту в розмірі 100 000 грн строком на 36 місяців, тобто до 27.08.2024 року, зі сплатою процентів у розмірі 50% щорічно. Банк надав позичальнику кредит згідно до умов кредитного договору. Станом на 23.03.2025 року заборгованість відповідачки за кредитним договором становить 173 159,04 грн., яка складається з: 93 331,29 грн. загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 79 827,75 грн. загальний залишок заборгованості за процентами. З наведених підстав просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором № А278СТ38 від 27.08.2021 року в сумі 173 159,04 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 30 червня 2025 рокучастково задоволено позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» 133 245, 16 грн. заборгованості за кредитним договором № А278СТ38 від 27.08.2021 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 863, 79 грн.

Рішення суду оскаржує Акціонерне товариство «Акцент-Банк»,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що відсотки відповідачці нараховані як плата за договором у відповідності до ст. 1048 та ст. 1056-1 ЦК України. Договір підписано боржником за допомогою електронного підпису, згоду на використання електронного підпису відповідачка надала у Анкеті-Заяві про приєднання до Умов та Правил надання Банківських послуг

в А-Банку. Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України "Про електронні довірчі послуги". Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). З наведених підстав просить рішення суду скасувати щодо відмови в задволенні частини позовних вимог та задовольнити позовні вимоги АТ А-Банк про стягнення з ОСОБА_1 , в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором, однак з врахуванням принципів розумності та справедливості вважав за необхідне зменшити розмір процентів, нарахованих за користування кредитними коштами.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду в частині зменшення розміру нарахованих процентів за користування кредитними коштами з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання),

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Таким чином, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 вказаного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Судом встановлено, що 03.12.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» щодо отримання банківських послуг та підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку.

Положеннями Анкети-заяви визначено, що відповідачка ОСОБА_1 погодилась, що дана заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, що розташовані в рекламному буклеті складають договір про надання банківських послуг. Ознайомилась з договором про надання банківських послуг до його укладення і згідна з його умовами, примірник договору згодна отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www:а-bank.com.ua. Зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитись з їх змінами на сайті Банку www:а-bank.com.ua.

27.08.2021 року, ОСОБА_1 , будучи клієнтом АТ «А-Банк», підписала заяву про надання послуги «Швидка готівка» № А278СТ38. За умовами заяви відповідач отримала кредит в сумі 100 000,00 грн, строк кредиту 36 місяців з 27.08.2021 року по 27.08.2024 року включно, процентна ставка (фіксована) 50% на рік, розмір щомісячного платежу 5 456,05 грн, загальна сума до повернення з урахуванням суми кредиту, номер платіжної картки, що є доступом до поточного рахунку, на який зараховується сума кредиту № 4323-3870-1096-3679, відсотків та комісій становить (загальна вартість кредиту) 196 417,56 грн. Згідно з підписаною заявою відповідачка погодилась, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Паспортом споживчого кредиту, Таблицею обчислення загальної вартості кредиту становлять договір.

Також, 27.08.2021 року ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту «Швидка готівка». Згідно з даними паспорта споживчого кредиту «Швидка готівка» встановлено: сума/ліміт кредитування 100 000 гривень; строк кредитування - 36 місяці; процентна ставка 50 % річних; тип процентної ставки фіксована; загальні витрати за кредитом 96 417,56 грн.; орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі 196 417,56 грн.; реальна річна процентна ставка 64,3 відсотків річних. Паспортом передбачено порядок повернення кредиту: щомісячними платежами по 5 456,05 грн. протягом 36 місяців.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що з цього моменту між відповідачкою та АТ «А- Банк» було укладено договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України, який відповідачем не оспорювався, недійсним в судовому порядку не визнавався, а відтак його умови є обов`язковими до виконання його сторонами..

Вищевказані заява про надання послуги «Швидка готівка» № А278СТ38 від 27.08.2021 року (договір) та паспорт споживчого кредиту «Швидка готівка» підписані відповідачем простим електронним підписом за ідентифікатором НОМЕР_1 .

Судом встановлено, що АТ «А-Банк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало, та надало позивачу грошові кошти, що підтверджується меморіальним ордером №TR.18917339.57714.1066 від 27.08.2021 року, де зазначено призначення платежу: видача кредиту згідно договору № А278СТ38 від 27/08/2021.

Згідно з випискою по кредиту АТ «А-Банк» від 23.03.2025 року, клієнт: ОСОБА_1 , інформація по кредиту № А278СТ38 від 27.08.2021 року, період: 27.08.2021-22.03.2025, заборгованість (станом на 22.03.2025) становить 173 159,04 грн.

Згідно з наданим розрахунком заборгованості за договором № А278СТ38 від 27.08.2021 року, укладеним між АТ «А-Банк» та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 23.03.2025 року: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 93 331,28 грн.; загальний залишок заборгованості за процентами 79 827,75 грн.; разом 173 159,04 грн.

Суд першої інстанції вірно зазначив про те, що часткова сплата ОСОБА_1 платежів за договором свідчить про визнання нею укладення кредитного договору між нею та АТ «А-Банк» та те, що їй були відомі умови кредитування.

Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «А-Банк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про те, що АТ «А-Банк» вправі вимагати захисту своїх прав, звернувшись до суду з позовом про повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала суду розрахунку на спростування розрахунку заборгованості, наданого позивачем, наданий позивачем розрахунок не заперечила, доказів його неправильності не надала.

Також відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження погашення нею тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами та на спростування доводів позивача про наявність у відповідача заборгованості по тілу кредиту та по процентах за користування кредитними коштами саме у зазначеному позивачем розмірі, що є процесуальним обов`язком відповідача.

При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 року № 913/618/21, у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який дійшов висновку про те, що матеріалами справи підтверджено вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми заборгованості по тілу кредиту та процентів за користування кредитними кошами.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 отриманих в кредит коштів не оскаржується.

Визначаючи розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача, суд взяв до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідача станом на 23.03.2025 року, згідно з яким розмір заборгованості становив 173 159,04 грн. та складається із: тіла кредиту у розмірі 93 331,28 грн. та заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 79 827,75 грн., яка майже є рівною сумі тіла кредиту.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції, керуючись пунктом 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вважав несправедливими умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, оскільки такі порушують принцип добросовісності; призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; завдають шкоди споживачеві.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції також зазначив, що під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Суд першої інстанції вважав, що вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Суд першої інстанції зазначив про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Суд зіслався на рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, у якому зазначено про те, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Обгрунтовуючи свої висновки щодо можливості зменшити розмір процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції також зіслався на правовий висновок, який міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, у які й зазначено про те, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Тобто, суди дійшли висновку про можливість суду зменшити розмір процентів річних, тих, які нараховуються, як відповідальність за прострочення грошового зобов`язання, а не розмір процентів, нарахованих як плата за користування кредитними коштами.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що нарахована позивачем сума по відсотках за користування кредитом не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. Крім того, передбачення в електронному договорі такого високого розміру відсотків порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є відповідач як споживач, тим самим порушує його права споживача, тому вимога позивача про стягнення цих сум заборгованості за відсотками, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим чинним ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем, а наявність в останнього як кредитора можливості стягувати з відповідача як споживача надмірні грошові суми відсотків, спотворює їх дійсне правове призначення як засобу розумного стимулювання відповідача як боржника виконувати основне грошове зобов`язання.

З огляду на наведене, суд першої інстанції при вирішенні позовної вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами, встановивши неспівмірність нарахованих процентів за користування кредитними коштами та враховуючи інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, вважав за необхідне зменшити розмір процентів за користування кредитними коштами до 50% від їх суми, а саме: до 39 913,87 грн., вважаючи, що саме такий розмір відсотків буде справедливим, забезпечить розумний баланс інтересів сторін та є адекватним у розрізі конкретних правовідносин, враховуючи знецінення валюти гривні та інфляцію в Україні.

Суд першої інстанції в обґрунтування своєї позиції щодо можливості зменшення розміру процентів за користування кревними коштами посилався на постанову Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23, однак не врахував те, що у згаданій постанові передбачено можливість зменшення процентів, які нараховуються за прострочення виконання грошових зобов`язань, а не процентів, які передбачені умовами договору, як плата за користування кредитними коштами.

Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про можливість зменшення розміру заборгованості по процентах, нарахованих як плата за користування кревними коштами, оскільки суд вправі зменшити розмір саме тих процентів, які нараховуються як відповідальність за неналежне виконання позичальником обов`язку щодо своєчасного повернення отриманих в кредит коштів, а не процентів, які нараховуються згідно з умовами договору за користування кредитними коштами і сплата яких передбачена умовами кредитного договору, як плата за користування кредитними коштами.

Розмір тих процентів річних, які може зменшити суд з врахуванням вищезазначених судом обставин та підстав, передбачений статтею 625 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги АТ «Акцент - Банк» про незаконність рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні в повному розмірі процентів, нарахованих за користування кредитними коштами, зазначеному позивачем, є підставними, а відтак позовні вимоги АТ «Акцент - Банк» підлягають до задоволення в повному обсязі, у зв`язку з чим рішення суду слід змінити, збільшивши розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 та збільшивши розмір судового збору за подання позову, який підлягає стягненню з відповідача.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Згідно з п.2 ч.1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 30 червня 2025 року в частині розміру задоволених позовних вимог та судового збору змінити.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Акцент - Банк» - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» 173159.04грн. заборгованості за кредитним договором № А278СТ38 від 27.08.2021 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» 2422.40 грн. судового збору за подання позову, 837.48 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 16.12.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк