ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді БондарЯ.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.,

сторони:

позивач Акціонерне товариство «Ідея Банк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справі, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 22 серпня 2025 року, ухвалене суддею Ведяшкіною Ю.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (дата складення повного судового рішення 22 серпня 2025 року),

ВСТАНОВИВ

У квітні 2024 року позивач Акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі АТ «Ідея Банк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.01.2021 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір та страхування №Z06.00408.007394505. Згідно умов кредитного договору, відповідач отримав кредит в розмірі 126000,00 гривень зі сплатою 21,99% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів у тому числі процентів у терміни, передбачені Кредитним договором та графіком щомісячних платежів.

Позивач повністю виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, а відповідач останній раз сплатив суму за кредитним договором 28.01.2024 року, не повернув отриманий кредит, у зв`язку з чим сума боргу відповідача за Кредитним договором №Z06.00408.007394505 від 12.01.2021 року, станом на 08.03.2024 року становить 208 698,70 грн, з яких 113949,12 грн прострочений борг, 23 528,92 грн прострочені проценти, 71 220,66 грн прострочена плата за обслуговування кредиту.

У зв`язку з викладений, позивач просив суд стягнути на свою користь з ОСОБА_1 суму заборгованості у вказаному розмірі та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 028 грн.

Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 22 серпня 2025 року позовні вимоги АТ «Ідея Банк» задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за Кредитним договором №Z06.00408.007394505 від 12.01.2021, яка виникла станом на 08.03.2024 року у загальному розмірі 208 698,70 грн (яка складається з: прострочений боргу - 113949,12 грн, прострочені проценти - 23528,92 грн, прострочена плата за обслуговування кредит - 71220, 66 грн).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить скасувати рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 22 серпня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в анкеті-заяві позичальника сторонами не обумовлена процентна ставка за кредитом. Пред`являючи позовні вимоги про погашення кредиту, банк просить суд, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник, стягнути з відповідача у тому числі і проценти. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилається на Умови обслуговування рахунків фізичної особи, Умови та правила обслуговування фізичних осіб при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів та тарифи за карткою. При цьому матеріали справи не містять, діод саме з цими Умовами обслуговування рахунків фізичної особи та Тарифами за карткою був ознайомлений та погодився відповідач, підписуючи анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови, зокрема і щодо сплати процентів, неустойки, та саме у зазначених розмірах і порядку нарахування.

За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату, зокрема, процентів, надані банком Умови і Правила наданні банківських послуг, не можуть розцінюватися судом як стандартна форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджено вказаних обставин.

Наголошує, що у суду відсутні правові підстави вважати, що при укладенні договору з відповідач позивач дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону №1023-ХІІ, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Крім того, посилається, що всупереч ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» позивачем було встановлено плату за надання інформації щодо кредиту та останній просить стягнути з відповідача прострочену плату за обслуговування кредиту. Умови договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно, є нікчемними, що узгоджується з правовою позицією викладеною у п.п.31.10-31.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року по справі №496/3134/19.

Також відповідач заперечує проти стягнення заборгованості за тілом кредиту посилаючись на введення воєнного стану в Україні з 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Ідея банк», посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 22 серпня 2025 року залишити без змін.

В судове засідання апеляційного суду учасники судового розгляду не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи.

АТ «Ідея Банк» до Дніпровського апеляційного суду надано заяву, в якій позивач просить розглядати справу у відсутність представника позивача за наявними в матеріалах справи доказами, апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_1 надав заяву, в якій простить судове засідання повести ьез його участі, вимоги апеляційної скарги підтримує та просить її задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. .

Судом встановлено, що 12.01.2021 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено Договір кредиту та страхування №Z06.00408.007394505 від 12.01.2021 року, за яким ОСОБА_1 надано суму кредиту у розмірі 126000,00 грн. з процентною ставкою 21,99 % річних на строк 60 місяців. Страхова сума становить 115068,49 грн., зі страховим одноразовим тарифом 9,50%, страховий одноразовий внесок 10931,51 грн. (а.с.15).

Умови кредитування містяться у Паспорті споживчого кредиту до Договору, з якими ОСОБА_1 ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис (а.с.15 зворот).

Додатком до Договору кредиту є Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка містить детальний розрахунок вартості кредиту, яка також підписана позичальником (а.с.16).

За Меморіальним ордером №3634050, №3634046, №3634048 від 12.01.2021 року, ОСОБА_1 перераховано 115068,49 грн., 126000,00 грн. та 10931,51 грн. за Договором №Z06.00408.007394505 від 12.01.2021 року (а.с.17, 17 зворот).

До позову додано Виписку з особового рахунку по Договору №Z06.00408.007394505 від 12.01.2021 року за період з 01.01.2000 року по 08.03.2024 року (а.с.18-20).

З Довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за Договором №Z06.00408.007394505 від 12.01.2021 року вбачається, що загальна заборгованість ОСОБА_1 станом на 08.03.2024 року становить 208698,701 грн., з яких: прострочений боргу у розмірі 113949,12 грн.; прострочені проценти у розмірі 23528,92 грн.; прострочена плата за обслуговування кредиту у розмірі 71220, 66 грн. (а.с.21).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог Товариства виходив з їх обґрунтованості та доведеності належними та допустимими доказами.

Колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, а саме про наявність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх доведеністю у повному обсязі та погоджується із доводами відповідача в частині відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення складової кредитної заборгованості, такої як заборгованість простроченою платою за обслуговування кредиту в сумі 71 220,66 грн.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1ст. 627 ЦК України).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Встановлено та не оспорюється сторонами, що 12 січня 2021 року між АТ «Ідея Банк» та відповідачем укладено Договір кредиту та страхування № №Z06.00408.007394505. Згідно умов кредитного договору, відповідач отримав кредит в розмірі 126000,00 гривень зі сплатою 21,99% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів у тому числі процентів у терміни, передбачені Кредитним договором та графіком щомісячних платежів, що підтверджується підписом відповідача.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконав, у результаті чого утворилась заборгованість у розмірі пред`явленої до стягнення суми заборгованості за простроченим боргом за тілом кредиту в сумі 113949,12 грн та за простроченими процентами в сумі 23 528,92 грн, що відповідачем ОСОБА_1 не спростовано.

Щодо доводів апеляційної скарги про нікчемність умов кредитного договору в частині нарахування позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості колегія суддів зазначає наступне.

Так у п.1.5 Договору кредиту від 12 січня 2021 року визначено, що під час користування кредитом Банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим Договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п.5 Додатку №1 як «Інші послуги Банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в Банку сплачується згідно діючих Тарифів Банку. Тарифи є невід`ємною частиною Договору та розміщені на веб-сайті Банку.

У п.4 Кредитного договору від 12 січня 2021 року визначено, що сторони дійшли згоди про те, що у Додатку №1, що є невід`ємною частиною Договору, зрозуміло та доступно викладено детальний розпис складових загальної вартості Кредиту та реальної річної відсоткової ставки, графік платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за Договором.

Відповідно до п.4 Додатку №1 до Договору кредиту - Платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для укладення договору п.2 Плата за обслуговування кредитної заборгованості 2,50% щомісячно від початкової суми кредиту.

У п.5 Додатку №1 до Договору кредиту Порядок повернення кредиту, кількість та розмір платежів, періодичність внесення, у тому числі за інші послуги банку передбачені щомісячні внесення позичальником відповідних сум.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У рішенні від 03 жовтня 1997року №4-зп Конституційний Суд України роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній».

Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення.

Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, завтерджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержания процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження №61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20), та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України«Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Велика Палата Верховного Суду нагадала, що у разі коли вона відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (пункт 93), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункт 27.3), від 30 червня 2020 року у справі №264/5957/17 (пункт 43)). Тобто відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), означає відступлення від аналогічних висновків, сформульованих раніше в інших постановах Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 73).

Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового ріщення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taxi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

Таким чином, колегія суддів, беручи до уваги заперечення сторони відповідача в частині стягнення заборгованості по оплаті за обслуговування кредиту у розмірі 71220,66 грн з посиланням на нікчемність положень п. 1.5 та п.4 Кредитного договору №Z06.00408.007394505 від 12.01.2021 року, що є належним способом захисту порушеного права, погоджується з доводами відповідача ОСОБА_1 про наявність підстав для скасування судового рішення про повне задоволення позовних вимог Товариства, з ухваленням нового про часткове задоволення позову, з відмовою у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по оплаті за обслуговування кредиту у розмірі 71220,66 грн.

З виписки по рахунку відповідача встановлено, що в період часу з 01.01.2000 по 08.03.2024 з відповідача на користь позивача в рахунок погашення плати за обслуговування по кредиту було стягнуто кошти в загальному розмірі 52 680,59 грн. (а.с.18-20).

Таким чином, колегія суддів, встановивши нікчемність положень п.1.5 та п.4 Кредитного договору №Z06.00408.007394505 від 12.01.2021 року, приходить до висновку про доцільність, з урахуванням сплаченої відповідачем суми заборгованості по оплаті за обслуговування кредиту 52 680,59 грн, зменшити розмір заборгованості по тілу кредиту на зазначену суму, яка складає 61 268,53 грн (113 949,12-52 680,59 = 61 268,63) та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за спірним кредитним договором у загальному розмірі 84 797,55 грн. та яка складається: - 61 268,53 грн. заборгованості по тілу кредиту та 23 528,92 грн. заборгованості по процентам. В іншій частині позовні вимоги з наведених вище підстав не можуть бути задоволенні.

Згідно частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 3028 грн, тому, пропорційно задоволених позовних вимог (40,6%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 229,37 грн.

Відповідачем за подачу апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн. З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги відповідача, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 2 158,36 грн.

Відповідно ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, на позивача після перегляду рішення суду в апеляційному порядку покладено більшу частину судового збору 2 158,36 грн, а на позивача меншу 1 229,37 грн, тому різниця в розмірі 928,99 грн. (2 158,36 1229,37) підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 22 серпня 2025 року про повне задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №Z06.00408.007394505 від 12.01.2021 року, яка виникла станом на 08.03.2024 року, у розмірі 84 797,55 грн., яка складається з 61 268,53грн заборгованості по тілу кредиту та 23 528,92 грн заборгованості по процентам

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 різницю у сплаті судового збору за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій у розмірі 928,99 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 23 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: