Справа № 953/5243/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 рокум. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді Глос М. Л.,

за участю секретаря судового засідання Сороченко М. О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Коваленко А. Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої внаслідок втрати належного йому транспортного засобу, який був арештований і зберігався на спеціальному майданчику ГУНП в Харківській області. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на такі обставини.

23.12.2021 року в районі 23 км. + на 450 м. автодороги «ХарківВовчанськ» сталася ДТП за участю автомобіля ВАЗ-21213, державний номер НОМЕР_1 , що належить позивачу, а також двох інших транспортних засобів. За фактом зазначеної події до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. Оскільки зазначений автомобіль є речовим доказом у кримінальному провадженні, на нього було накладено арешт ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 28.12.2021 року та передано його на зберігання до спеціального майданчика ГУНП в Харківській області за адресою: м. Харків, просп. Тракторобудівників, 107-А. Після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України уповноважені службові особи органу поліції залишили спецмайданчик без нагляду, після чого через кілька місяців у червні 2022 року було виявлено відсутність ряду транспортних засобів, у тому числі належного позивачу автомобіля. За фактом викрадення транспортних засобів невідомими особами зі спецмайданчика було відкрито кримінальне провадження за ст. 289 КК України. Заходи, спрямовані на розшук транспортного засобу, позитивного результату не дали, і фактично ОСОБА_1 втратив своє майно.

Зазначене, як стверджується у позовній заяві, стало наслідком недотримання відповідальними службовими особами ГУНП в Харківській області вимог спеціального законодавства щодо забезпечення схоронності речового доказу арештованого автомобіля, що зберігався у спеціально відведеному для цього місці. З огляду на викладене, на переконання ОСОБА_1 ГУНП в Харківській області як компетентний орган досудового розслідування, якому було надано відповідний речовий доказ, зобов`язаний відшкодувати власнику його вартість на підставі ч. 4 ст. 100 КПК України, ст. ст. 1173, 1174 ЦПК України. З наведених підстав просить стягнути з ГУНП в Харківській області на його користь відшкодування майнової шкоди у розмірі 102 100, 26 грн. на рівні ринкової вартості автомобіля ВАЗ-21213, державний номер НОМЕР_1 , визначеної експертним шляхом, а також відшкодування моральної шкоди у сумі 18 000 грн.

09.07.2025 року представник відповідача Державної казначейської служби України подав відзив, у якому не погоджується з позовом та вважає себе неналежним відповідачем. Казначейство стверджує, що не є учасником спірних правовідносин, не має жодних фактичних даних чи повноважень, пов`язаних із зберіганням або доступом до доказів у кримінальному провадженні, і тому не може відповідати за шкоду, яку позивач пов`язує з діями органів Національної поліції. У відзиві наголошено, що держава здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи державної влади в межах їх компетенції, і саме орган, дії або бездіяльність якого завдала позивачу шкоду, повинен бути відповідачем. Казначейство підкреслює, що його функції обмежуються виконанням рішень суду шляхом списання бюджетних коштів, і воно не бере участі в ухваленні рішень, які призвели до шкоди. З наведених підстав просить суд відмовити позивачу у задоволенні вимог до Казначейства, врахувати поданий відзив та розглядати справу без участі його представника.

11.07.2025 року представник відповідача ГУНП в Харківській області Коваленко А. Г. подала відзив, у якому наводить доводи, що за обставин цієї справи зазначений державний орган не несе відповідальності за зникнення автомобіля. Зокрема, відповідач визнає, що автомобіль був вилучений як речовий доказ за ухвалою суду та розміщений на спеціальному майданчику ГУНП в Харківській області. Водночас акцентує увагу на відсутності у поведінці ГУНП в Харківській області в особі уповноважених представників ознаки протиправності. Стверджує, що після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України 24.02.2022 року охорона арештованих транспортних засобів на спеціальному майданчику ГУНП в Харківській області забезпечувалася доти, доки це було можливо в обстановці активних бойових дій у місті. Водночас у подальшому особовий склад, відповідальний за збереження відповідного майна, було евакуйовано через небезпеку для життя і здоров`я, викликану постійними ракетними й артилерійськими обстрілами міста. Представник відповідача наголошує, що зазначені обставини, які Торгово-промислова палата визнала форс-мажорними, об`єктивно-унеможливлювали збереження майна і виключають цивільно-правову відповідальність за його втрату ГУНП в Харківській області. За підсумками проведеного за даним фактом службового розслідування не було встановлено жодних винних неправомірних дій посадових осіб органу поліції. З наведених підстав відповідач доводить відсутність причинно-наслідкового зв`язку між його неправомірними діями чи бездіяльністю і спричиненням ОСОБА_1 матеріальної шкоди, а відтак й існування фактичних і правових підстав для стягнення її компенсації з ГУНП в Харківській області.

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну просив розглядати справу за його відсутності. З огляду на зазначене неприбуття до суду представника відповідача, безпосередню участь якого у судовому засіданні суд не визнавав обов`язковою, згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав свої вимоги з наведених у позовній заяві доводів і міркувань.

Представник відповідача ГУНП в Харківській області у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову і в обґрунтування своєї позиції навела аргументи, аналогічні викладеним у відзиві.

Суд відхиляє доводи відповідача Державної казначейської служби України, викладені у відзиві, щодо безпідставності залучення його до участі у справі через те, що він не є учасником правовідносин, пов`язаних із заподіянням позивачу шкоди.

Розглядаючи дане питання, суд керується такими правозастосовчими орієнтирами, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19). Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача (п. 44).

У цій же постанові Верховний Суд акцентував увагу на порядку виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу, який визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI. Згідно з наведеним законом виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (п. 45).

З наведених підстав Велика Палата виснувала, що незалучення Державної казначейської служби України та її територіальних органів до участі у справі не може бути підставою для відмови у позові, однак ці органи можуть бути залучені для забезпечення виконання завдань цивільного судочинства (п. 46).

Отже, у справах даної категорії як незалучення, так і залучення органів Державної казначейської служби до участі у провадженні не є процесуальною помилкою. Вирішення відповідного питання по суті віднесено до дискреційних повноважень суду, які він реалізує у спосіб, найкращий для втілення визначених у ст. 2 ЦПК України засад.

З огляду на викладене, для забезпечення ефективності захисту порушеного права людини, у тому числі на стадії виконання судового рішення, що є одним із ключових завдань цивільного судочинства, суд визнає належним відповідачем державу в особі як ГУНП у Харківській області, так і Державної казначейської служби України.

За результатами розгляду справи встановлено такі обставини.

23.12.2021 року приблизно о 07:50 в районі 23 км. + на 450 м. автодороги «ХарківВовчанськ» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю трьох автомобілів: ВАЗ-21213, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням позивача, Volkswagen Touareg, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та Ford Fusion, державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 . Зокрема, водій автомобіля Volkswagen Touareg під час обгону автомобіля ВАЗ-21213 спочатку допустив зіткнення з задньою лівою частиною цього транспортного засобу, а потім виїхав на зустрічну смугу і скоїв зіткнення з автомобілем Ford. Внаслідок ДТП пасажир автомобіля Ford ОСОБА_4 загинув на місце події, а водій ОСОБА_3 , пасажири ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , водії інших двох автівок ОСОБА_7 та ОСОБА_1 отримали тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості.

Автомобіль ВАЗ-21213, державний номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , належав на праві приватної власності ОСОБА_1 . Оскільки цей транспортний засіб отримав у ДТП механічні пошкодження і міг зберегти на собі сліди кримінального правопорушення, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 28.12.2021 року на нього було накладено арешт та передано на зберігання до спеціального майданчика ГУНП в Харківській області, розташованого за адресою: м. Харків, просп. Тракторобудівників, 107-А.

17.06.2022 року під час огляду майданчика тимчасового утримання транспортних засобів було виявлено відсутність автомобіля позивача, а також ряду інших транспортних засобів. Службовим розслідуванням, проведеним ГУНП у Харківській області, встановлено, що після початку активних бойових дій на території м. Харкова 24.02.2022 року охорона спеціального майданчика була ускладнена, частина працівників не прибули на чергування, обстрілами було пошкоджено певні об`єкти інфраструктури. Разом із тим, автомобіль позивача не був евакуйований і 27, 28 лютого, а також упродовж березня 2022 року охорона майданчика не здійснювалася. За фактом незаконного заволодіння невідомими особами зазначеним вище автомобілем та іншими транспортними засобами відкрито кримінальне провадження і розпочато досудове розслідування за ст. 289 КК України, проте місцезнаходження автомобіля ВАЗ-21213 не встановлено.

Зазначені обставини підтверджуються наданими сторонами і безпосередньо дослідженими у судовому засіданні доказами в їх сукупності і взаємозв`язку.

Зокрема, належність ОСОБА_1 автомобіля ВАЗ-21213, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2002 року випуску, доводиться копією свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 (а. с. 12, 13).

Протоколом огляду місця події від 23.12.2021 року задокументовано факт, слідову картину і наслідки ДТП, у тому числі механічні пошкодження автомобіля ВАЗ 21213, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Під час огляду місця події всі автомобілі учасників ДТП, у тому числі транспортний засіб позивача, були вилучені і направлені для тимчасового зберігання на спеціальний майданчик ГУНП в Харківській області, розташований за адресою: м. Харків, вул. Тракторобудівників, 107А. Зазначене зафіксовано у протоколі огляду місця події, протоколі огляду і затримання автомобіля ВАЗ 21213, державний номерний знак НОМЕР_1 , акті прийняття-передачі тимчасово затриманого транспортного засобу (а. с. 80-зворот, а. с. 101105).

Постановою від 24.12.2021 року, прийнятою слідчим розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУ НП в Харківській області, зазначений транспортний засіб визнано речовим доказом (а. с. 101106).

Копією ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 28.12.2021 року підтверджено накладення у судовому порядку арешту на автомобіль ВАЗ 21213, державний номерний знак НОМЕР_1 , як на речовий доказ у кримінальному провадженні. Цією ж ухвалою постановлено зберігати арештований транспортний засіб у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України № 1104 від 19.12.2012 року «Про затвердження порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням та пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження» (далі Постанова № 1104). Місцем зберігання автомобіля суд визначив майданчик тимчасового утримання транспортних засобів, розташований за адресою: м. Харків, пр-т Тракторобудівників, 107-А (а. с. 1519).

Фактичні обставини ДТП за участю автомобіля ВАЗ-21213, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням позивача, Volkswagen Touareg, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та Ford Fusion, державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , вилучення належного позивачу транспортного засобу, прийняття процесуальних рішень про визнання його речовим доказом, накладення арешту і поміщення автомобіля для тимчасового зберігання на спеціальний майданчик ГУНП в Харківській області задокументовано також довідкою слідчого у кримінальному провадженні № 0001897 (а. с. 100-зворот).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0001432 12.05.2022 року до Реєстру було внесено відомості за повідомленням начальника відділення забезпечення роботи спеціальних майданчиків Центру забезпечення ГУНП в Харківській області (далі також ВЗРСМ ЦЗ ГУНП в Харківській області) про те, що в період з 24.02.2024 року до 20.06.2022 року з території штрафмайданчика, розташованого по вул. Бучми, 107А у м. Харкові, було викрадено 27 транспортних засобів, серед яких автомобіль ВАЗ 21213, державний номерний знак НОМЕР_1 (а. с. 24).

Про виявлення у ході проведення звірки відсутності на спеціальному майданчику 23 автомобілів, у тому числі транспортного засобу позивача, і 4 мотоциклів начальник ЦЗ ГУНП в Харківській області повідомив начальника ГУНП у доповідній записці від 17.01.2023 року (а. с. 60).

За результатами службового розслідування за фактом відсутності затриманих транспортних засобів на спеціальних майданчиках ГУНП в Харківській області, викладеними у відповідному висновку від 06.02.2023 року, встановлено такі обставини. У перші дні повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України 24-26 лютого 2022 року охорону арештованих транспортних засобів на спецмайданчику здійснювали поліцейські ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також сторож ОСОБА_10 . Окремі працівники поліції у ці дні не виходили на службу та не заступали на чергування. 27.02.2022 року через постійні обстріли міста, загрозу для життя і здоров`я працівників поліції за розпорядженням начальника ВЗРСМ ОСОБА_11 весь особовий склад було евакуйовано. Цього ж дня на території спецмайданчика зафіксовано влучання ворожого снаряду і пошкодження деяких об`єктів інфраструктури. Транспортні засоби, що перебували на спецмайданчику, не були евакуйовані, і в подальшому їх охорона не здійснювалася. Після інвентаризації матеріальних цінностей, проведеної 08.08.2022 року на підставі листа заступника начальника ГУНП в Харківській області від 14.07.2022 року № 1332/119/05/29-2022 та доручення начальника ЦЗ ГУНП в Харківській області від 25.07.2022 року № 815/119-50/01-2022, було виявлено відсутність ряду транспортних засобів, у тому числі автомобіля ВАЗ 21213, державний номерний знак НОМЕР_1 , а також журналів обліку транспортних засобів, що зберігалися на кожному майданчику окремо. Водночас, як зазначено у резолютивній частині висновку, підтвердити або спростувати вчинення окремими поліцейськими ГУНП в Харківській області дисциплінарних проступків не виявилося можливим (а. с. 6467).

За даними витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно правокористувачем земельної ділянки (кадастровий номер :11:003:0032) площею 0,4054 га, розташованої за адресою: м. Харків, пр. Тракторобудівників/вул. Бучми, на якій розміщений спецмайданчик для зберігання арештованих транспортних засобів, є ГУНП в Харківській області (а. с. 81-зворот).

Висновком експерта від 29.12.2022 року № СЕ-19/121-22/17367-АВ встановлено середню ринкову вартість автомобіля ВАЗ 21213, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2002 року випуску, у розмірі 102 100 грн. (а. с. 2629).

Оцінюючи зазначені докази і обставини, які вони підтверджують, суд керується такими нормами процесуального права.

Як передбачено ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

У розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для її вирішення.

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування згідно з частиною 2 цієї ж статті є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Правила допустимості доказів, встановлені у ст. 78 ЦПК України, полягають у тому, що:

-суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням установленого законом порядку (ч. 1);

-обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2).

Отже, нормативно встановленими критеріями допустимості доказів є:

-отримання їх відповідно до визначеної чинним законодавством процедури;

-використання конкретних засобів доказування для підтвердження тих обставин, що за законом можуть підтверджуватися відповідними доказами.

Достовірними відповідно до ст. 79 ЦПК України є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми на підставі ч. 1 ст. 80 ЦПК України визнаються докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Як унормовано у частині 2 цієї ж статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За вимогами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дані всіх наведених вище документів стосуються предмету доказування, адже підтверджують: належність ОСОБА_1 автомобіля на праві власності, вилучення у позивача, арешт і поміщення транспортного засобу для тимчасового зберігання на спеціальний майданчик ГУНП в Харківській області, фактичні і правові підстави для цього, зникнення автомобіля зі штрафмайданчика у 2022 році на початку збройної агресії Російської Федерації проти України, і відповідно незабезпечення службовими особами ГУНП в Харківській області його збереження.

За таких обставин усі наведені вище докази суд визнає належними у розумінні ст. 77 ЦПК України.

Дійсність даних, що зафіксовані у зазначених документах, сумнівів не викликає, протилежного відповідачі не довели, а тому суд вважає надані сторонами письмові докази достовірними.

За підсумками судового розгляду не встановлено обставин, які би свідчили про недотримання встановленого законом поряду одержання відповідних доказів. Використання їх на підтвердження зазначених вище обставин не суперечить вимогам цивільного процесуального закону. Відтак суд констатує допустимість наведених вище доказів.

Надаючи обставинам справи юридичну оцінку, суд керується такими нормами матеріального права.

Положеннями ст. 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.

Як унормовано ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на підставі ст. 22 ЦК України має право на їх відшкодування. У розумінні частини 2 цієї статті збитками є:

1)витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2)доходи, які б особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Обов`язковими умовами відшкодування особі майнової шкоди як елементами складу цивільного правопорушення є:

-протиправність поведінки відповідача;

-спричинення позивачу шкоди збитків у розумінні ст. 22 ЦК;

-причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням і шкодою.

В означених випадках тягар доказування розподіляється у такий спосіб: позивач має довести спричинення шкоди і причинно-наслідковий зв`язок, а відповідач відсутність протиправності у своїх діях.

Як унормовано у ч. 2 ст. 100 КПК України, речовий доказ зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона, якій надано цей об`єкт, зобов`язана зберігати його у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Положення частини 4 цієї ж статті зобов`язують сторону кримінального провадження у разі втрати чи знищення наданого їй речового доказу повернути власнику таку саму річ або відшкодувати її вартість.

Згідно з п. 20 Порядку № 1104 зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Відповідно до функціональних обов`язків поліцейського з обліку відділення забезпечення роботи спеціальних майданчиків ЦЗ Головного управління Національної поліції в Харківській області, затверджених начальником ЦЗ ГУНП в Харківській області, ключовим обов`язком зазначеної посадової особи є забезпечення схоронності спеціальних майданчиків ЦЗ ГУНП в Харківській області згідно з графіками чергування. Для реалізації цього завдання поліцейський зобов`язаний здійснювати обхід території кожні дві години (а. с. 73).

Начальник відділення забезпечення роботи спеціальних майданчиків ЦЗ ГУНП в Харківській області, згідно з посадовою інструкцією, затвердженою начальником ЦЗ ГУНП в Харківській області, організовує належне функціонування відділення забезпечення роботи спеціальних майданчиків ЦЗ ГУНП, здійснює безпосереднє керівництво та організовує роботу відділення, відповідає за належне виконання покладених на нього завдань (а. с. 74).

За підсумками розгляду справи суд дійшов висновку про недотримання службовими особами ГУНП в Харківській області, відповідальними за зберігання речових доказів автомобілів, вимог ст. 100 КПК України, Порядку № 1104, функціональних обов`язків поліцейського з обліку та начальника відділення забезпечення роботи спеціальних майданчиків ЦЗ, визначених відповідними посадовими інструкціями. Зокрема, не було забезпечено ні евакуацію, ні охорону транспортних засобів, а залишено їх без нагляду на кілька місяців. Така бездіяльність компетентного правоохоронного органу усунула перешкоди для незаконного заволодіння автомобілями, і вчинення даного злочину стало можливим. Зазначену поведінку представників влади не виправдовують навіть особливі обставини, зумовлені повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України і початком у місті активних бойових дій.

Крім цього, суд звертає увагу, що зі згідно із власним висновком ГУНП в Харківській області за результатами службового розслідування, зі спецмайданчиків і розташованих на них приміщень зникли не лише транспортні засоби, а і журнали їх обліку, які вочевидь не мають жодної матеріальної або іншої цінності для сторонніх зловмисників, проте відсутність цих документів ускладнює розслідування можливих фактів службової недбалості чи інших незаконних діянь працівників правоохоронного органу, які могли сприяти викраденню автомобілів. Безумовно, суд у межах розгляду цивільної справи про відшкодування шкоди, завданої власнику транспортного засобу, не наділений повноваженнями вирішувати питання про винуватість чи невинуватість відповідальних службових осіб органу поліції у вчиненні правопорушень. Проте наведені обставини викликають обґрунтовані сумніви у відсутності в діях окремих посадовців відповідача ознак недобросовісної поведінки, спрямованої на приховування протиправних діянь, що створили умови для незаконного заволодіння транспортними засобами.

Факт влучання на територію спецмайданчика ворожого снаряду не ставить під сумнів того, що належний ОСОБА_1 транспортний засіб втрачено у зв`язку з викраденням невідомими особами, а не знищено внаслідок бойових дій. Адже відповідач не надав належних документів з фіксуванням наслідків вибуху, які б зачіпали саме автомобіль ВАЗ 21213, державний номерний знак НОМЕР_1 .

З огляду на зазначене ГУНП в Харківській області не довело відсутність протиправності у своїх діяннях.

Втрата автомобіля через незаконну бездіяльність правоохоронного органу, зобов`язаного забезпечити його збереження, призвела до порушення права ОСОБА_1 як власника на мирне володіння своїм майном, гарантованого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 41 Конституції України.

Суд вважає доведеною наявність у поведінці ГУНП в Харківській області всіх елементів складу цивільного правопорушення, і відповідно визначених законом підстав для виникнення у держави обов`язку відшкодувати завдану майнову шкоду:

-незаконної бездіяльності правоохоронного органу, яка полягала у невиконанні вимог спеціальних нормативно-правових актів щодо забезпечення збереження транспортного засобу, визнаного у кримінальному провадженні речовим доказом;

-спричинення у зв`язку з викраденням автомобіля власнику матеріальних збитків у розмірі ринкової вартості транспортного засобу;

-прямого причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю ГУНП в Харківській області і викраденням транспортного засобу, що призвело до заподіяння ОСОБА_1 майнової шкоди.

Суд не погоджується з наведеними у відзиві доводами відповідача на предмет відсутності в органу поліції об`єктивної можливості зберегти автомобіль в умовах активних бойових дій у місті Харкові у перші місяці повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України і втрати цього майна внаслідок форс-мажорних обставин, які загрожували життю і здоров`ю особового складу ГУНП в Харківській області.

Дійсно, Торгово-промислова палата України (далі ТПП України) рішенням від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1 на підставі ст. ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 року № 671/97-ВР, Статуту ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): збройну агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року № 64/2022. З огляду на зазначене ТПП України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремими податковими та/чи іншими зобов`язаннями/обов`язками, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

Офіційне визнання особливих обставин, зумовлених збройною агресією Російської Федерації проти України, форс-мажорними з відповідними правовими наслідками поширюється на суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб. Проте зазначене не звільняє поліцію як правоохоронний орган від обов`язку виконувати визначені у ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» завдання: забезпечувати публічну безпеку та порядок, охороняти права і свободи людини, а також інтереси суспільства та держави, протидіяти злочинності, надавати у межах, визначених законом послуги з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Адже Національна поліція згідно зі ст. 1 наведеного вище Закону покликана служити суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, службова дисципліна зобов`язує поліцейського бути вірним Присязі, мужньо і вірно служити народу України.

Вступаючи на посаду, кожен поліцейський складає Присягу вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки.

В умовах повномасштабного вторгнення країни-агресора реалізація наведених вище завдань набуває особливої важливості. Невиконання поліцією, як і іншими компетентними органами влади, своїх функцій у час, коли країна потерпає від зовнішньої агресії, неминуче призводить до беззаконня, сплеску злочинності, тотальної незахищеності громадян, ще більшої небезпеки для їх життя, здоров`я, майна і розвитку процесів, що загрожують руйнуванням держави зсередини.

Використання форс-мажорних обставин, юридична констатація яких покликана мінімізувати негативні наслідки війни насамперед для учасників цивільно-правових та господарсько-правових відносин, з метою уникнення державою відповідальності перед людиною за свою діяльність є неприпустимим. Адже це призвело б до нівелювання фундаментального конституційного принципу, закріпленого у ст. 3 Основного Закону, за яким зазначена відповідальність гарантується без жодних винятків, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення цих прав і свобод є її головним обов`язком.

Визначаючи розмір відшкодування майнової шкоди, суд відхиляє наведений у відзиві аргумент відповідача ГУНП у Харківській області на предмет того, що у висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи визначено лише ринкову вартість втраченого автомобіля, без урахування пошкоджень, які транспортний засіб отримав унаслідок ДТП.

Адже реальними збитками, завданими ОСОБА_1 у результаті згаданої вище події, з огляду на положення ч. 2 ст. 22 ЦК України, охоплювалися витрати, яких позивач зазнав унаслідок пошкодження транспортного засобу, а також витрати, які він мусив зробити для відновлення свого порушеного права.

За звичайних обставин, якби речовий доказ було збережено, він міг би бути об`єктом додаткових експертних досліджень для визначення характеру, обсягу завданих пошкоджень, різниці вартості транспортного засобу до і після ДТП і суми витрат на його відновлювальний ремонт.

У цьому разі позивач мав би законне право і фактичну можливість компенсувати збитки, завдані йому внаслідок пошкодження транспортного засобу у ДТП, за рахунок її винуватця або особи, що несе цивільно-правову відповідальність за дії останнього.

Водночас саме втрата речового доказу через незабезпечення його збереження відповідальними посадовими особами ГУНП в Харківській області позбавляє можливості визначити експертним шляхом вартість автомобіля після ДТП, а також вирішити інші наведені вище питання. Зазначене вкрай ускладнює захист позивачем свого майнового права шляхом пред`явлення цивільного позову до особи, винуватої у вчиненні ДТП.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень у вироку від 07.07.2025 року у справі № 636/1515/24 (провадження 1-кп/636/582/25), яким винуватця ДТП ОСОБА_12 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України, Чугуївський міськрайонний суд Харківської області не вирішував питання про відшкодування завданої ОСОБА_1 матеріальної шкоди.

Разом із тим, неможливість одержання деяких доказів з вини держави в особі уповноважених представників не може бути підставою для її повного чи часткового звільнення від відповідальності перед людиною за свою діяльність.

З огляду на викладене суд визначає розмір відшкодування ОСОБА_1 майнової шкоди за рахунок держави на рівні встановленої експертним шляхом ринкової вартості автомобіля ВАЗ-21213, державний номер НОМЕР_1 на суму 102 100 грн.

Розглядаючи питання про компенсацію ОСОБА_1 моральної шкоди, суд керується такими нормами матеріального права і сформульованими Верховним судом правозастосовчими орієнтирами.

У частинах 1 і 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) законодавець гарантує особі право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, приниженні її честі та гідності.

Як унормовано у ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною другою наведеної вище статті передбачено відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача за умов, прямо зазначених у пунктах 1 та 2, а також в інших випадках, встановлених законом (пункт 3).

Отже, передбачений у ч. 2 ст. 1167 ЦК України перелік винятків, за яких зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає незалежно від вини особи, котра її спричинила, не є вичерпним.

У даному випадку застосуванню підлягає встановлене у ст. ст. 1173, 1174 ЦК України загальне правило, за яким шкода, завдана фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу або особи. Зазначені нормативні положення поширюються на правовідносини з відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди.

Виходячи з викладеного зобов`язання компенсувати моральну шкоду, завдану протиправними діями чи бездіяльністю державного органу, виникає за сукупності таких умов:

-протиправність поведінки заподіювача шкоди;

-причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою.

Верховний Суд у своїй практиці акцентує увагу, що попри безумовно негативний характер заподіяння моральної шкоди як явища, з цього не випливає автоматичного виникнення зобов`язання відшкодувати таку шкоду у всякому випадку. Покладення обов`язку компенсації може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (зокрема, постанови: Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21; колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Під час визначення суми відшкодування суд відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України враховує характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Тобто перелік обставин, що мають істотне значення для вирішення відповідного питання, не є вичерпним. Отже, під час формування розміру компенсації суд, користуючись дискреційними повноваженнями, вправі оцінити відповідним чином будь-які обставини, що не зазначені прямо законодавцем, проте суттєві для потерпілого у конкретній ситуації, є чинниками фізичного болю, душевних страждань і впливають на обсяг його немайнових втрат. Зазначений підхід ґрунтується на позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 29.06.2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

За підсумками розгляду справи суд установив протиправність бездіяльності відповідача ГУНП в Харківській області, що призвело до викрадення належного ОСОБА_1 транспортного засобу.

Зазначена подія спричинила позивачу душевні страждання, зумовлені втратою засобу пересування, порушенням звичайного розпорядку життя, відновлення якого потребувало значного часу і зусиль, з урахуванням також похилого віку ОСОБА_1 (1959 року народження) й особливих обставин, пов`язаних із проведенням у регіоні бойових дій. Позивач після того, як був травмований у ДТП, пережив сильний психологічний стрес внаслідок події, що загрожувала життю і здоров`ю, а його автомобіль був пошкоджений, замість отримання від держави захисту своїх порушених прав і законних інтересів, зазнав ще додаткової шкоди внаслідок втрати свого майна, що перебувало на відповідальному зберіганні компетентного органу Національної поліції. Наведені особливості конкретної ситуації, пов`язані з обставинами спричинення шкоди суб`єктом владних повноважень, суд враховує під час визначення розміру компенсації.

З огляду на викладене, керуючись принципами виваженості, розумності, справедливості, пропорційності, суд у межах позовних вимог вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у заявленому ним розмірі на суму 18 000 грн.

За таких обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і необхідність задоволення їх у повному обсязі.

На підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у сумі 1 211 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 23, 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, ст. ст. 5, 13, 7681, 263265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про стягнення відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів Державною казначейською службою з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 102 100 (сто дві тисячі сто) грн. 26 коп. та відшкодування моральної шкоди у сумі 18 000 (вісімнадцять тисяч) грн.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів Державною казначейською службою з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 відшкодування процесуальних витрат у виді сплати судового збору у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду у 30-денний строк з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття рішення судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за вебадресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

відповідачі:

-Головне управління Національної поліції в Харківській області, , адреса: 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, буд. 13;

-Державна казначейська служба, , адреса: м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6

Суддя М. Л. Глос