Провадження № 2/554/442/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року Шевченківський районний суд міста Полтави у складі:

головуючого судді Шевської О.І..,

за участю секретаря судового засідання Рябченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного реєстратора Виконавчого комітету Мерефянської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни, Акціонерного товариства «Сенс Банк», Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до Державного реєстратора Виконавчого комітету Мерефянської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни, Акціонерного товариства «Сенс Банк», Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та прохала суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни, індексний номер 53615346 від 14.08.2020 року про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа Банк» на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 04.09.2020 року відкрито провадження у справі.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», змінено територіальну підсудність Московського районного суду м.Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Шевську О.І.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 28.04.2022 року прийнято до провадження цивільну справу та вирішено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

19.08.2024 року ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави закрито підготовче провадження по справі, та призначено справу до судового розгляду.

Представником відповідача АТ «Сенс Банк» на адресу суду було подано письмові пояснення в яких представник вказав, що проти задоволення позову заперечують у повному обсязі та просять відмовити.

Позивач подала до суду письмові пояснення по справі, в яких вказала, що просить позов задовольнити, оскільки обов`язковою умовою при вирішенні питання про перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекадавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому, що на її думку не було дотримано банком.

Представник позивача адвокат Федосенко Н.А. подала заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримала, просила вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача АТ «Сенс Банк» Луньова А.Г. прохала проводити розгляд справи за її відсутності, прохала в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату та час судового засідання, правом на подачу відзиву не скористався.

Третя особа ОСОБА_2 повідомлений про дату та час судового засідання належним чином до суду не з`явився, причини неявки суд не повідомив, правом на подачу пояснень не скористався.

Суд вважає можливим, у відповідності до ст.223 ЦПК України, розглянути справу у відсутність відповідачів, на підставі наявних у справі даних і доказів.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

За матеріалами справи судом встановлено, що 03.08.2007 року між Акціонерно комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №839/3/27/38/7-346відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США під 12.75 річних з кінцевим терміном повернення до 02.08.2014 року.

У забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором з ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір №839/4/27/38/7-567 від 03.08.2007 року . Предметом договору іпотеки є трикімнатна квартира АДРЕСА_2 та належить їй на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Босенко М.О. за реєстровим №2.

14.08.2009 року між банком та позичальником була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору у відповідності до умов якої сторони внесли зміни до Кредитного договору, а саме : банком було збільшено відсоткову ставку за користування кредитом до 15% річних, а також пролонговано кінцевий термін повернення кредиту до 02.08.2019 року (п.1.1 Додаткової угоди).

14.08.2009 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір про внесення змін до іпотечного договору згідно умов якого сторони також внесли зміни до іпотечного договору , а саме банком збільшено відсоткову ставку за користування кредитом до 15% річних, а також пролонговано кінцевий термін повернення кредиту до 02.08.2019 року (ч.1 Договору про внесення змін).

16.11.2012 року між банком та позичальником був укладений договір про внесення змін №2 до кредитного договору згідно умов якого сторони дійшли згоди викласти кредитний договір у новій редакції, а саме Банком було пролонговано кінцевий термін повернення кредиту до 10.11. 2032 року та визначено новий порядок повернення заборгованості за кредитним договором згідно узгодженого графіку погашення заборгованості.

16.11.2012 року між банком та позичальником був укладений договір про внесення змін №3 до кредитного договору згідно умов якого сторони дійшли згоди викласти кредитний договір у новій редакції, а саме банком було змінено валюту кредиту з долару США на національну валюту України гривню, та визначено новий порядок повернення заборгованості за кредитом згідно узгодженого графіку погашення заборгованості.

16.11.2012 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору згідно умов якого сторони також внесли зміни та доповнення до іпотечного договору, а саме банком було встановлено розмір забезпечених іпотекою зобов`язань у національній валюті Україні гривні, пролонговано кінцевий термін повернення кредиту 10.11.2032 року, та визначено новий порядок повернення заборгованості за кредитом згідно узгодженого графіку погашення заборгованості.

14.08.2020 року державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І., індексний номер 53615346 від 14.08.2020 року винесено рішення про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа Банк» на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

На думку позивача державний реєстратор не мав права реєструвати право власності на предмет іпотеки за ПАТ «Альфа-Банк» , оскільки не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення на майно та реєстрації права власності, передбаченого ст.37 ЗУ «Про іпотеку». Зазначає, що при досудовому зверненні стягнення на предмет іпотеки в порядку ст.37 ЗУ «Про іпотеку» банк перед початком процедури звернення повинен враховувати положення ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» в концепції з ст. 109 ЖК України, а саме, якщо кредит надавався на поточні потреби, то при звернення стягнення на квартиру необхідно надати інше житлове приміщення або надати відомості щодо іншого житлового приміщення, яке буде надано старому власнику. Як на підставу скасування рішення також, посилається на те, що не отримувала вимог про усунення порушень умов кредитного договору та договору іпотеки, тому у відповідачів були відсутні правові підстави для реєстрації права власності на квартиру.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або

інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується

повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши позичальнику кредит у розмірі, визначеному умовами договору. Натомість Позивач взяті на себе зобов`язання виконувати категорично відмовлялася, що не заперечується нею.

Іпотекодержателем було набуто у власність предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності на вказану квартиру за Банком є відповідне іпотечне застереження в п.п. 4.5.3 Договору іпотеки, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Однією з підстав для задоволення позову позивач назвав нібито відсутність договору про задоволення вимог іпотекодержателя, у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку".

Проте з цим неможливо погодитись, адже таким договором є іпотечне застереження, яке міститься у п.п. 4.5., 4.5.3. Іпотечного договору.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими

наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно з пунктом 4.1 іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.5 іпотечного передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності (пункт 4.5.3 іпотечного договору).

Підписанням цього Договору Заставодатель (тобто позивач) засвідила, що вона надає Іпотекодержателю згоду на прийняття Іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на Предмет іпотеки до Банку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні ікористуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

Аналіз приписів статті 33 Закону України «Про іпотеку» дозволяє дійти висновку, що законодавцем передбачено право іпотекодержателя захистити свої майнові права у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) боржником основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки одним із таких способів: в позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі виконавчого напису нотаріуса) або в судовому порядку за рішенням суду.

Частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, далі - Закон 898-ІV) передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог: «Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки».

Статтею 37 зазначеного Закону (у цій же редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, (яким згідно з частиною другою статті 36 також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі), є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

З аналізу змісту наведених норм у їх поєднанні вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом.

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» № 800-VI (далі - Закон № 800-VI), який набрав чинності 14 січня 2009 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Нова редакція статей 36, 37 Закону № 898-ІV», викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх.

Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом.

Отже, законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.

Згідно з пунктом 4.1 іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.5 іпотечного передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37

Закону України «Про іпотеку», за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності (пункт 4.5.3 іпотечного договору).

Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в пунктах 4.5, 4.4.3 іпотечного договору, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, наприклад за абсолютно аналогічних обставинах Верховний Суд, аналізуючи умови іпотечного договору з АКБ СР «Укрсоцбанк», у Постанові від 29 січня 2020 року, справа №607/8488/18, провадження №61-7603св19, дійшов наступного висновку: «Суди попередніх інстанцій помилково виходили з того, що станом на дату укладання сторонами спору договору іпотеки редакція статті 37 Закону України «Про іпотеку» не містила та не передбачала можливості застосування такої інституції, як іпотечне застереження, а відтак, не можна стверджувати, що між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» була узгоджена умова про можливість звернення стягнення на спірне іпотечне майно у спосіб реалізації іпотечного застереження.

Такі висновки не узгоджуються зі змістом положень статті 36 та статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору) у їх поєднанні, з аналізу яких вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом, що в тому числі підтверджується правовою позицією, викладеною у постановах Верховного суду України від 10 жовтня 2011 року у справі № 21-131а11 та від 18 вересня 2012 року у справі № 21-236а12, а також висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №915/297/17 та від 31 липня 2018 року у справі

826/9658/15 (адміністративне провадження №К/9901/3238/18).

З урахуванням умов укладеного між сторонами іпотечного договору, зокрема пункту 4.5.3, яким передбачено можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому статтею 37 Законом України «Про іпотеку», ПАТ «Укрсоцбанк» мало право у досудовому порядку задовольнити свої вимоги шляхом реєстрації свого права власності на предмет іпотеки на підставі вказаного застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя».

Аналогічний правовий висновок також за результатами дослідження п. 4.5.3. Іпотечного договору, стороною якого був АКБ СР «Укрсоцбанк» зроблений Верховним судом у Постанові від 17 лютого 2021 року, справа № 404/234/19, провадження № 61-12492св20.

З аналізу змісту наведених норм у їх поєднанні вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом.

Щодо доводів позивача, що банком не дотримано строку, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

При цьому згідно редакції підпункту 2 ч. 1 пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, яка діє з 26.02.2020, в якості доказів направлення такого повідомлення державному реєстратору можуть подаватися наступні документи: засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами).

Таким чином, подвійне направлення повідомлення, що повернулось за закінченням терміну зберігання також є таким, що зроблено належно. А докази такого подвійного направлення є підставою для вчинення реєстраційної дії даного виду.

Такі зміни були внесені до Порядку з метою дотримання балансу прав обох сторін правовідносин і Іпотекодателя, і Іпотекодержателя, і були спрямовані на зменшення ризику неправомірних дій з боку Іпотекодателів у вигляді свідомого неотримання кореспонденції.

На всі відомі Банку адреси Іпотекодателя та Боржника товариством двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалися повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням.

У зазначених Повідомленнях Позичальника попереджено про те, що у разі невиконання відповідної вимоги протягом 30-денного строку Банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Повідомлення направлені цінним рекомендованим листом з повідомленням з описом вкладення.

Таким чином, Кредитором повністю дотримані всі вимоги чинного законодавства, вжито всіх заходів з метою повідомлення належним чином Іпотекодателя про заборгованість.

Позивачем не наведено та не надано доказів наявності підстав для відмови в проведені державної реєстрації прав. Навпаки, все наведене свідчить, що оспорюване рішення стало результатом грубих порушень зобов`язань з боку позивача як боржника.

Згідно із ст.13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Враховуючи, що спірне рішення прийнято на підставі наданих Законом повноважень та на підставі повного пакету документів, що подані належним заявником, а також беручи до уваги відсутність встановлених ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» підстав для відмови у проведенні державної реєстрації спірне рішення є законним, а дії банку правомірними.

Приймаючи до уваги, що право власності набуто на підставі застереження, встановленого в іпотечному договорі, у відповідності до приписів чинного законодавства та рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно прийнято Іпотекодержателем у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (затв. ПКМУ від 26 жовтня 2011 р. № 1141) суд приходить до висновку, що Позивачем не були доведені вимоги позову та не надані належні докази на обґрунтування своїх висновків.

Окрім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 503/1169/16-ц, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Питання про розподіл судових витрат по справі суд вирішує відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,141,223,256,258,259,263-265,267,268 ЦПК України, ст.ст.215,216 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного реєстратора Виконавчого комітету Мерефянської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни, Акціонерного товариства «Сенс Банк», Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Копію повного судового рішення направити учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні протягом 2 (двох) днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Державний реєстратор Виконавчого комітету Мерефянської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмила Іванівна, Харківська область, Харківський район, м.Мерефа, вул.Культури, 2б.

Відповідач: Акціонерне товариство «Сенс Банк», м.Київ, вул.Ковпака, 29, .

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», м.Київ, вул.Ковпака, 29, .

Третя особа: ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя О.І.Шевська