Справа № 473/5675/25
РІШЕННЯ

іменем України

"29" грудня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого - Булкат М.С.,

за участю: секретаря судових засідань Багрін І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2025 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому вказувало, що 12 січня 2018 року між АТ «Альфа-Банк (правонаступником якого є позивач) та відповідачем в межах Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» була укладена Угода про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії б/н, відповідно до якої банк відкрив на користь позичальника відновлювальну кредитну лінію з максимальним розміром в 200 000 грн, для користування кредитним лімітом надав останньому міжнародну платіжну карту MASTERCARD DEBIT WORLD зі строком дії 3 років з моменту випуску, а відповідач зобов`язався щомісячно частинами повертати кредит у розмірі 5 % від суми заборгованості, але не менше 50 грн, а також сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 26 % річних від розміру заборгованості за кредитом.

Позичальник свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість у загальному розмірі 114 730,44 грн, в тому числі:

- заборгованість за кредитом 79 447,93 грн;

- заборгованість за процентами 35 282,51 грн.

Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача.

24 грудня 2025 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача ОСОБА_1 , у якому він зазначив про відсутність заборгованості за кредитним договором, заперечив проти задоволення позовних вимог, послався на повне погашення зобов`язань, сплив строку дії кредитної картки та безпідставність нарахування відсотків і комісій після закінчення строку кредитування. Також зазначив, що позивач не надав підтвердження витрат на правничу допомогу.

В судове засідання представник позивача Гірчак А.М. не з`явився, проте надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, проте надав заяву про розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Встановлено, що 12.01.2018 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 підписано оферту на укладення кредитної лінії, на підставі якої відповідачу встановлено кредитну лінію у сумі 200 000,00 грн., на умовах сплати процентів за користування кредитом 26,00% річних

У паспорті споживчого кредиту сторонами узгоджено наступне: сума кредитного ліміту 200 000,00 грн.; спосіб та строк надання кредиту безготівковим шляхом; строк кредитної картки « MasterCard Debit World» 3 років; строк внесення платежу кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем відкриття картки.

12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року.

Відповідач порушив строки та порядок погашення заборгованості за кредитним договором, про що свідчить виписка по особовому рахунку та розрахунок заборгованості, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 114 730,44 грн.

06 липня 2025 року позивач направив ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень, яка залишена без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положеннями статей 1048, 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ст. 1050 ЦК України).

Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 526, ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Щодо доводів позивача про нібито відсутність заборгованості на картковому рахунку відповідача, суд зазначає, що такі твердження є документально не підтвердженими. Відповідачем не надано належних і допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували зазначену обставину, а саме:

виписок з карткового рахунку відповідача із зазначенням нульового залишку заборгованості на відповідну дату;

довідки АТ «СЕНС БАНК» про відсутність заборгованості у відповідача;

первинних бухгалтерських документів, сформованих відповідно до вимог законодавства;

розрахунку заборгованості із детальним обґрунтуванням кожного нарахування.

Відповідно до статей 12, 13, 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обов`язок доказування покладається саме на позивача, а не на відповідача. Суд не може ґрунтувати свої висновки на припущеннях або твердженнях, що не підтверджені належними доказами.

Крім того, згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін. Поданий позивачем розрахунок заборгованості без підтверджуючих документів не може вважатися належним доказом існування боргу.

Відповідно до статей 1048, 1054 Цивільного кодексу України, право кредитодавця на нарахування відсотків існує виключно в межах строку кредитування, визначеного договором. Після спливу такого строку, за відсутності нової домовленості сторін або пред`явлення вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, нарахування відсотків та інших платежів є незаконним.

Правова позиція щодо припинення нарахування відсотків після закінчення строку кредитування неодноразово підтверджувалася Верховним Судом, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, яка є обов`язковою для застосування судами нижчих інстанцій.

Таким чином, відсутність належних доказів нульового або ненульового залишку коштів, свідчить про безпідставність заявлених доводів відповідача.

Суд зазначає, що позивачем до матеріалів справи було долучено банківські виписки за картковим рахунком відповідача, які відображають рух грошових коштів за відповідний період. У зв`язку з цим відповідач не надав жодних належних доказів, які б спростовували зазначені у виписках дані або підтверджували інший розмір фактично отриманих та повернутих коштів.

Зокрема, відповідачем не подано документального підтвердження того, що за період з січня 2018 року по березень 2022 року ним було знято грошові кошти у загальній сумі 151 076,58 грн та повернуто на рахунок 170 080,69 грн. Наведені відповідачем розрахунки мають виключно пояснювальний характер та не підтверджені банківськими документами, які б дозволяли суду перевірити їх достовірність та відповідність фактичному руху коштів за рахунком.

За таких обставин суд виходить із того, що твердження відповідача щодо зазначених сум не знайшли свого належного підтвердження матеріалами справи та не можуть бути покладені в основу висновків суду.

Аналізуючи наведені вище норми матеріального права та надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що між сторонами в справі було укладено кредитний договір у встановленій законом формі, з визначенням усіх істотних умов.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку позичальника, заборгованість за кредитним договором становить 114 730, 44 грн, в тому числі:

- заборгованість за кредитом 79 447,93 грн;

- заборгованість за процентами 35 282,51 грн.

Тому вказана заборгованість підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» у повному обсязі.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню 2 422,40 грн судового збору.

Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 600 грн, то в цій частині суд виходить з наступного.

Дійсно, відповідно до вимог ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України суд в залежності від результату розгляду справи зобов`язаний розподілити між сторонами витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав суду копію Договору про надання послуг від 28 січня 2025 року №1006, укладеного між АТ «Сенс Банк» та АО «СмартЛекс», згідно якого виконавець зобов?язався надати замовнику послуги зі стягнення проблемної кредитної заборгованості (в судовому порядку), а замовник зобов?язався сплатити виконавцю винагороду (гонорар): за підготовку та подання позовної заяви до суду 375 грн; за отримання копії рішення суду 225 грн; комісійну винагороду від стягнутих коштів на користь замовника (гонорар успіху) 7,85 %.

Проте у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором.

Даний спір є спором незначної складності, судова практика щодо яких є сталою і передбачуваною, справа не передбачає необхідності виконання значного обсягу дій та робіт, необхідних для її підготовки та розгляду.

Отже, зважаючи на категорію даної справи, яка є нескладною, враховуючи усталену практику, суд вважає, що визначені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є завищеними і не являються співмірними, обґрунтованими і пропорційними об`єму здійсненої роботи та наданих послуг, складності справи, ціні позову, а тому, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу до 2 500 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 282, 284, 289 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100; ) заборгованість за Угодою про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 12 січня 2018року б/н, що утворилася саме: заборгованість за кредитом у розмірі 79 447 гривень 93 копійок; заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 35 282 гривень 51 копійок, а всього 114 730 гривень 44 копійок, а також в повернення 2 422 гривень 40 копійок (судовий збір за подання позовної заяви) та витрати на правничу допомогу 2 500 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: М. С. Булкат