н/п 2-о/644/ 269 /25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року м. Харків

Індустріальний районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Сітало А.К.,

за участю:

секретаря судового засідання - Трач М.В.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника адвоката Зінченко С.А. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Індустріального районного суду м. Харкова цивільну справу в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежуваного припису,

установив:

04.12.2025 представник заявника - адвокат Зінченко С.А. звернулася до суду із заявою в інтересах ОСОБА_1 в якій просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом 6 (шести) місяців та визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього наступні обов`язки, а саме: заборонити ОСОБА_2 перебування в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 наближатися ближче ніж на 300 метрів до місця проживання ОСОБА_1 ; заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Заява мотивована тим, що заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.04.1998 року та проживали в будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить заявнику на праві власності на підставі договору купівлі продажу. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає разом із заявником. Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 16.03.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

У серпні 2022 року у зв`язку із бойовими діями на території України заявниця та син виїхали за межі України та у липні 2025 року повернулися до місця постійного проживання: АДРЕСА_1 .

В цей час ОСОБА_2 проживав у належному заявнику будинку. По поверненню ОСОБА_1 попросила його звільнити належний їй будинок, але ОСОБА_2 це зробив лише через два місяці. За період з липня 2025 року по дату подання до суду заяви про видачу обмежувального припису ОСОБА_2 неодноразово вчиняв домашнє насильство в сім`ї відносно заявниці ОСОБА_1 та їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 , яке виражалося в погрозах насильством, систематичному психологічному тиску, приниженні честі та гідності, образах нецензурною лайкою. ОСОБА_2 неодноразово здійснювалися хибні виклики поліції на заявницю, за адресою її місця проживання, за період часу з 28.10.2025 по 13.11.2025, ОСОБА_2 здійснив близько 100 викликів з погрозами її вбити та висловлював на її адресу нецензурні образи. Заявниця зазначає, що ОСОБА_2 вчиняючи вказані дії, знаходиться в стані алкогольного сп`яніння. У зв`язку чим, ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (домашнє насильство), що підтверджується довідкою, яка видана начальником відділу поліцейської діяльності №1 Куп`янського районного відділу поліції Головного управління поліції в Харківській області.

Також, відносно кривдника уповноваженою особою інспектором СРПП ВПД №1 Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області 12.11.2025 винесено терміновий заборонний припис строком на одну добу, після чого 13.11.2025 було винесено терміновий заборонний припис строком на 7 діб. Неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 взятий на облік службою у справах дітей Шевченківської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області, як дитина, яка постраждала від домашнього насильства з боку батька. Всі, зазначені вище обставини спонукали ОСОБА_1 звернутися до суду із заявою про видачу обмежуваного припису відносно колишнього чоловіка.

Заявник ОСОБА_1 та представник заявника - адвокат Зінченко С.А. в судовому засіданні підтримали заяву та просили її задовольнити із викладених в ній підстав. Заявник також зазначила, що органи Національної поліції, не вживають достатніх заходів для забезпечення безпеки життя та здоров`я її та сина.

Заявник під час надання пояснень повідомила суду, що на теперішній час вона разом з неповнолітнім сином проживають за адресою: АДРЕСА_1 . В останнє погрози від ОСОБА_2 надходили за подіями, які мали місце 12.11.2025 та 13.11.2025. Після цього, вона ОСОБА_2 не бачила та не спілкувалася з ним. За результатами розгляду подій, які мали місце 12.11.2025 та 13.11.2025 органом поліції відносно ОСОБА_2 складені протоколи про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП та складені термінові заборонні приписи стосовно кривдника. Інші докази застосування домашнього насильства ніж ті, що додані до заяви у неї на час судового розгляду відсутні.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу його проживання, яка вказана в заяві, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надано, а тому причини неявки ОСОБА_2 суд визнав не поважними та вважає за можливе розглянути справу за наявними доказами.

Відповідно до ч.1 ст.350-5 ЦПК України, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі.

Неявка заінтересованої особи не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Заслухавши в судовому засіданні заявника та її представника, вивчивши та дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає, скільки суду не доведено необхідності забезпечення безпеки заявниці шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», як і не доведено, що таке втручання в права і свободи особи є пропорційним.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з процесуальним законодавством учасники справи мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.04.1998 року.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 16.03.2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В заяві зазначено, що ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (домашнє насильство), що підтверджується довідкою, яка видана відділом поліцейської діяльності №1 Куп`янського районного відділу поліції Головного управління поліції в Харківській області.

Разом з тим, до заяви про видачу обмежувального припису додано лише два термінові заборонні приписи стосовно кривдника від 12.11.2025, який виданий на строк з 13-00 год. 12.11.2025 та діяв до 13.05 год 13.11.2025, та припис від 13.11.2025, який виданий на 7 діб на строк з 14-20 год. 13.11.2025 та діяв до 14-20 год. 20.11.2025.

Заявником та його представником до заяви та у ході розгляду справи не долучено належним чином завірених копій постанов про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП.

Таким чином, суд прийшов висновку, що сам факт звернення ОСОБА_1 у поліцію із заявами про вчинення домашнього насильства з боку колишнього чоловіка не свідчить про його вчинення, оскільки суду не надано жодних документів про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо неї чи її неповнолітнього сина.

Даючи оцінку даним доказам, суд виходить з того, що вони об`єктивно не підтверджують обставини, на які заявниця посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до критеріїв визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Відповідно до ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд враховує, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінює ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

У постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) та від 20 травня 2020 року у справі № 673/1607/19 (провадження № 61-1432св20) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію і спрямований на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним вище законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

За пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», на строк від одного до шести місяців.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з частиною першою статті 77 та частиною першою статті 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У даній справі заявниця посилалася на те, що її колишній чоловік вчиняє стосовно неї домашнє насильство, зокрема погрожує їй фізичною розправою, чинить на неї психологічний тиск, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталася до органів поліції. На підставі її звернень органами поліції були видані термінові заборонні приписи стосовно ОСОБА_2 від 12.11.2025 та від 13.11.2025.

Суд звертає увагу на те, що сам по собі факт наявності термінових заборонних приписів стосовно кривдника не може бути безумовною підставою для застосування спеціального заходу у вигляді обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Разом із тим у термінових заборонних приписах відсутні відомості про вчинення фізичного або будь-якого іншого насильства стосовно заявниці. Приписи містять інформацію щодо конфлікту між заявником ОСОБА_1 та її колишнім чоловіком ОСОБА_2 .

Будь-яких інших доказів на підтвердження вчинення психологічного чи будь-якого іншого насильства до заяви не додано.

Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Суд критично відноситься до твердження заявника про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 та/або ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, оскільки з відповіді начальника відділу поліцейської діяльності № 1 Куп`янського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області вбачається, що відносно ОСОБА_2 складені протоколи про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП (3 протоколи від 06.11.2025) та протоколи про адміністративне правопорушення від 12.11.2025 та 13.11.2025 за ст. 173-2 КУпАП.

Таким чином, суду не надано доказів того, що ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за фактами насильства в сім`ї.

В порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявником не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства стосовно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, заявниця не довела обставини, на які посилалася як на підставу своїх вимог.

Суд зазначає, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Встановивши відсутність доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно заявниці та неповнолітнього сина ОСОБА_3 , а також ризиків настання насильства у майбутньому, зіставляючи інтереси учасників справи та особи, в право якої здійснюється втручання, враховуючи суспільні інтереси та інтереси учасників справи, суд дійшов висновку, що аргументи заявниці не підтверджуються належними доказами.

На думку суду, матеріали справи не містять доказів вірогідності вчинення в майбутньому заінтересованою особою домашнього насильства відносно заявниці та неповнолітнього сина.

Законодавство про запобігання та протидію домашньому насильству вимагає ретельної перевірки усіх обставин, аналізу наданих сторонами доказів, оскільки видача обмежувального припису стосовно кривдника, як спеціальний захід щодо протидії домашньому насильству, яка сама по собі у випадку її правомірності, певним чином обмежує права особи, у випадку ж необґрунтованої видачі, крім конкретних обмежень прав особи, є тим важким тягарем (моральним, психологічним), який безпідставно мусить нести особа, визнана необґрунтовано кривдником.

Звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів, в яких заявниця вказує на вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, не можуть підтвердити це за відсутності інших належних доказів, у сукупності з якими, можна було б дійти такого висновку, оскільки суду не надано належних, достатніх та допустимих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника та їх спільної дитини, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, оскільки суду не надано жодних документів про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо заявника чи спільного неповнолітнього сина.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису представник заявника зазначає про захист ОСОБА_1 від насильства з боку колишнього чоловіка ОСОБА_2 , однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що останнім вчинялося домашнє насильство відносно неї. Жодних належних, допустимих та достовірних доказів, на підставі яких, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, заявником не надано.

Суду також не доведено необхідності забезпечення безпеки заявниці шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», як і не доведено, що таке втручання в права і свободи особи є пропорційним.

Враховуючи вищенаведене та проаналізувавши викладені у заяві про видачу обмежувального припису обставини, а також надані на підтвердження заяви докази, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих та доведених підстав для застосування відносно ОСОБА_2 обмежувального припису.

Керуючись ст. ст. 1, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст. ст. 4, 13, 81, 95, 258, 263-265, 350-1350-8ЦПК України суд,

у х в а л и в :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежуваного припису відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19.12.2025.

Суддя: А. К. Сітало