Житомирський апеляційний суд
Справа №295/1289/22 Головуючий у 1-й інст. Воробйова Т. А.
Категорія 8 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 295/1289/22 за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Романишиної Наталії Аркадіївни до ОСОБА_2 про перерахування ідеальних часток співвласників у праві спільної часткової власності та визнання права власності на частку у житловому будинку,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Романишина Маріана Миколайовича на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 04 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Воробйової Т.А. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Романишина Н.А. звернулась з даним позовом та після його уточнення (том 3 а.с.88-89) остаточно просила:

- перерахувати ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 78,7 кв.м., житловою площею 59,6 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 526/1000 частки в житловому будинку за вищезгаданою адресою;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 474/1000 частки у цьому житловому будинку;

- вирішити питання розподілу судових витрат.

Позовні вимоги, представник мотивував тим, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 серпня 2018 року та договору дарування від того ж дня є співвласником житлового будинку за вищевказаною адресою. У неї виникло право спільної часткової власності, сукупний розмір ідеальної частки у житловому будинку становить 48/100 ідеальних частин. Співвласником цього житлового будинку також є ОСОБА_2 , якому належить 52/100 ідеальної частки в будинку. На даний час між сторонами виник спір щодо визначення частки у праві користування земельною ділянкою та порядку її користування.

Представник вказував, що на розгляді в Богунському районному суді міста Житомира перебуває справа № 295/6681/20 за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 про встановлення порядку володіння та користування земельною ділянкою, відповідно до якого позивач просить суд встановити порядок користування земельною ділянкою площею 0,1103 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ідеальних часток в будинку 52/100 частини житлового будинку ОСОБА_3 та 48/100 частин житлового будинку ОСОБА_1 .

З метою з`ясування обставин виникнення спільної часткової власності даного будинку представником ОСОБА_1 під час ознайомлення з матеріалами судової справи № 295/6681/20 досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 10692 на житловий будинок, та з`ясовано, що у зв`язку із зміною кола власників та збільшенням обсягу спільного майна, частки співвласників позивача та відповідача на даний час не складають розмір визначених ідеальних часток, які вказані в документах на право власності. Матеріалами інвентаризаційної справи № 10692 на житловий будинок, зокрема, встановлено, що рішенням народного суду Богунського району міста Житомира від 08 листопада 1975 року визначено порядок користування житловим будинком між тодішніми співвласниками, згідно з яким кожному із співвласників виділено в конкретне користування 48/100 та 52/100 часток житлового будинку з визначенням відповідних приміщень в будинку та господарських споруд.

Разом із цим, з 1981 року кожна із сторін тодішніх співвласників здійснили низку добудов і прибудов до своєї частини будинку, самовільне будівництво відсутнє. Після здійснених добудов, перерахунок часток на житловий будинок колишніми співвласниками не здійснювався, ідеальні частки кожного не приводились у відповідність до їхніх реальних розмірів у спільному майні. Позивач і відповідач набули право власності та користуються цими приміщеннями відповідно до встановленого між попередніми співвласниками порядком користування житловим будинком.

У зв`язку із вказаними обставинами, для належного визначення частки земельної ділянки, якою має право користуватись кожен із співвласників житлового будинку, виникла необхідність у перерахунку ідеальних часток співвласників позивача та відповідача у праві спільної часткової власності на житловий будинок відповідно до їхніх реальних розмірів.

Представник позивачки вказував, що 08 листопада 1975 року на підставі рішення народного суду Богунського району міста Житомира по справі № 2-1389 здійснено поділ спільного майна подружжя, а саме - житлового будинку загальною площею 58 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Дружині - ОСОБА_5 в жилому будинку виділено: кімнату 1-4 площею 18,50 кв.м, кімнату 1-5 площею 11,90 кв.м, а також хлів літ «Д», туалет літ. «В», половину огорожі, що становило 52/100 ідеальної долі.

Чоловіку - ОСОБА_6 в жилому будинку виділено: приміщення 1-1 площею 5,40 кв.м, кімнату 1-2 площею 8,00 кв.м, кімнату 1-3 площею 15,30 кв.м, сарай літ «Б», сарай літ «Г», половину огорожі, що становить 48/100 ідеальної долі.

Зобов`язано ОСОБА_6 зробити окремий вихід з приміщення, закласти дверні пройми з приміщень 1-4 і 1-5 до приміщення 1-2 і 1-3.

Отже, з 08 листопада 1975 року в результаті поділу спільного майна подружжя на підставі вищевказаного рішення суду, був встановлений між співвласниками порядок користування спільним нерухомим майном із зазначенням конкретних приміщень та споруд, що знаходяться в користуванні конкретного співвласника, і підраховано частки співвласників в співвідношенні 52/100 та 48/100 відповідно до загальної площі житлового будинку 58 кв.м, яка існувала на той час.

В результаті даного поділу утворено дві квартири з окремими виходами. Коло співвласників житлового будинку змінювалось. Разом зі зміною співвласників житлового будинку, змінювався загальний обсяг спільного майна та його технічні характеристики у зв`язку із здійсненими попередніми співвласниками прибудовами та переобладнаннями. Так, колишня співвласниця спільного майна - ОСОБА_7 збудувала прибудову, яка складається з коридору розміром 5,3 кв.м та кухні розміром 6,4 кв.м, також здійснила переобладнання житлової кімнати площею 13,9 кв.м.

В свою чергу, іншою співвласницею - ОСОБА_8 , здійснено прибудову кімнати - кухні розміром 7,4 кв.м.

В результаті здійснених співвласниками поліпшень спільного майна, збільшився розмір загальної площі житлового будинку на 78,7 кв.м, житлової - на 59,6 кв.м. Матеріалами інвентаризаційної справи підтверджується, що здійснені прибудови та переобладнання були проведені на підставі дозвільних документів та за взаємною згодою співвласників житлового будинку.

Рішеннями засідання архітектурно - будівельної комісії Богунського райвиконкому від 1989 року (протокол № 9 від 12 жовтня 1989 року, протокол №2 3 від 07 грудня 1989 року) на підставі заяв співвласників ОСОБА_7 і ОСОБА_8 надано дозвіл на оформлення юридичними документами вищевказаних прибудов та внутрішнє переобладнання.

Співвласниками було погоджено встановлений між ними фактичний порядок володіння та користування новоствореними приміщеннями житлового будинку, що підтверджує зокрема акт від 30 січня 1990 року, складений техніком Житомирського МБТІ за результатами здійсненого обстеження житлового будинку з метою встановлення фактичного користування будинком між співвласниками. Вказаний акт погоджено співвласниками будинку, про що свідчать їхні особисті підписи, будь-яких заперечень з приводу встановленого фактичного користування будинком не було.

Представник позивачки зазначала, що після здійснених переобладнань та прибудов до житлового будинку, співвласники мали провести розрахунок ідеальних часток, отримати свідоцтва про право власності, та провести державну реєстрацію права спільної часткової власності на житловий будинок в органі бюро технічної інвентаризації, але вказаного розрахунку часток не було проведено, що й призвело до виникнення даного спору між позивачем та відповідачем.

Задля приведення у відповідність з реальними розміру часток сторін у праві спільної часткової власності на житловий будинок, позивач вважає необхідним вирішити питання про перерахунок часток в сторону збільшення та зменшення згідно з фактичним порядком користування житловим будинком. Зокрема, про перерахунок частки позивачки в сторону збільшення та визнання за нею 52/100 частки в житловому будинку, що складається наступних приміщень: коридор 1-1 площею 5,3 кв.м; кухня 1-2 площею 6,4 кв.м; житлова кімната 1-3 площею 13,9 кв.м; житлова кімната 3-1 площею 15,3 кв.м; господарські будівлі і споруди: сарай літера «Б», огорожа 1-3;

А також про перерахунок частки відповідача в сторону зменшення та визнання за ним 48/100 частки в житловому будинку, що складається з наступних приміщень: кухня 2-1 площею 7,4 кв.м; житлова кімната 2-2 площею 11,9 кв.м; житлова кімната 2-3 площею 18,5 кв.м; господарські будівлі і споруди: сарай літера «Д», огорожа 1-3.

У зв`язку із здійсненим перерахунком, частки позивачки і відповідача підлягають зміні. Вважає, що таке вирішення спору не суперечить нормам цивільного законодавства, не порушує прав чи інтересів позивачки і відповідача, оскільки відповідає фактичним обставинам справи, і є ефективним способом захисту прав обох сторін спору.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 04 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, представник позивачки адвокат Романишин М.М. просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Представник зазначає, що основний аргумент позивачки, полягає у тому, що до неї перейшло право від попереднього співвласника ( ОСОБА_7 ) на збільшення частки у праві спільної власності, внаслідок здійснених останньою поліпшень спільного майна, які не можна відокремити, своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Вказує, що судом не надана мотивована оцінка цьому аргументу, суд не вирішив головне питання: - чи є Позивачка правонаступником попереднього співвласника, в частині набуття права на збільшення частки у спільній власності?

Звертає увагу, що через неправильну кваліфікацію спірних правовідносин, суд невірно застосував вимоги щодо позовної давності, початок відліку якої, розпочато з моменту пред`явлення вимоги боржнику щодо виконання його обов`язку, тобто з 25 листопада 2021 року.

Зазначає, що відмовивши у задоволенні позову з мотивів неналежного способу захисту, судом, не роз`яснено Позивачці, який спосіб захисту є належним, чим унеможливлено використання останньою механізму судового захисту своїх прав. Як наслідок таких дій, судом ухвалено незаконне та необґрунтоване рішення, яке підлягає скасуванню.

Крім того, представник вказує, що ОСОБА_1 понесла судові витрати у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції на сплату судового збору у сумі 2 381,76 грн та очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн. Остаточний розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_1 , понесе в майбутньому, у зв`язку з розглядом справи, будуть надані суду по факту їх здійснення.

У поданому відзиві, представник відповідача адвокат Баньківський В.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 адвокат Романишина М.М. подала відповідь на відзив, у якому просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Доводи відповіді зводяться до мотивів скарги.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Романишин М.М. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити та надав пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.

Представник відповідача адвокат Баньківський В.В. апеляційну скаргу не визнав, просив відмовити у її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін і надав пояснення, які викладені у поданому ним відзиві на скаргу.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що заявлений позов не є належним та ефективним способом захисту, а з огляду на те, що суд відмовив у його задоволенні, також відсутні правові підстав для застосування позовної давності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є співвласником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, від 07 серпня 2018 року та договору дарування від 07 серпня 2018 року. Розмір частки ОСОБА_1 у спільному майні становить 48/100 ідеальних частин (том 1 а.с.72-74, том 3 а.с.6).

Власником 52/100 частин житлового будинку за тією ж адресою є ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 20 квітня 2023 року (том 3 а.с.6).

Згідно висновку судового експерта від 29 січня 2025 року № 02/6-2025 за результатами проведення судової експертизи відповідно до ухвали суду від 06 грудня 2024 року, фактичний порядок користування житловим будинком (домоволодінням) визначено протоколом визначення фактичного користування приміщення житлового будинку та господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , від 30 січня 2025 року. Розмір ідеальних часток в житловому будинку (домоволодінні) становить: ОСОБА_1 - 52,6% або 526/1000 ід. частин об`єкта; ОСОБА_2 - 47,4% або 474/1000 ід. частини об`єкта (том 3 а.с.63-81).

Також місцевим судом було встановлено, що коло співвласників житлового будинку змінювалось і разом із ним змінювався загальний обсяг спільного майна та його технічні характеристики, у зв`язку із здійсненими попередніми співвласниками прибудовами та переобладнаннями.

Зокрема, колишня співвласниця спільного майна - ОСОБА_7 збудувала прибудову, яка складається з коридору розміром 5,3 кв.м та кухні розміром 6,4 кв.м, також здійснила переобладнання житлової кімнати площею 13,9 кв.м.

Інша співвласниця - ОСОБА_8 , здійснила прибудову кімнати - кухні розміром 7,4 кв.м.

У результаті здійснених співвласниками поліпшень спільного майна, збільшився розмір загальної площі житлового будинку на 78,7 кв.м, житлової - на 59,6 кв.м. Матеріалами інвентаризаційної справи підтверджується, що здійснені прибудови та переобладнання були проведені на підставі дозвільних документів та за взаємною згодою співвласників житлового будинку.

Зокрема, рішеннями засідання архітектурно - будівельної комісії Богунського райвиконкому від 1989 року (протокол №19 від 12.10.1989, протокол №23 від 07.12.1989) на підставі заяв співвласників ОСОБА_7 і ОСОБА_8 надано дозвіл на оформлення юридичними документами вищевказаних прибудов та внутрішнє переобладнання.

Співвласниками було погоджено встановлений між ними фактичний порядок володіння та користування новоствореними приміщеннями житлового будинку, що підтверджує зокрема акт від 30.01.1990, складений техніком Житомирського МБТІ за результатами здійсненого обстеження житлового будинку з метою встановлення фактичного користування будинком між співвласниками.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.03.2023 у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 у справі №761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).

За змістом статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина 1 статті 328 ЦК України).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

За приписами частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 357 ЦК України встановлено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Проаналізувавши наведені норми, можна дійти висновку, що для зміни (збільшення) частки одного зі співвласників позивачу необхідно довести дотримання таких умов:

- поліпшення спільного майна, які не можна відокремити;

- ці поліпшення зроблені ним своїм коштом;

- на таке поліпшення, а отже й збільшення частки, надали згоду решта співвласників;

- позивачем дотримано встановленого порядку використання спільного майна.

При цьому таке збільшення частки не припиняє спільної часткової власності на відповідний об`єкт, натомість змінює частки кожного зі співвласників.

Якщо співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди здійснив за власний рахунок відповідну добудову (прибудову), яка не порушує права інших співвласників, то він набуває на таку добудову право власності, навіть без їх згоди, але така добудова не змінює розмір часток кожного зі співвласників.

Частка ж співвласника внаслідок поліпшення спільного майна може бути збільшена за умови, що її не можна відокремити, поліпшення здійснені за згодою усіх співвласників і таке поліпшення впливає на їхні права (співвласники користуються поліпшеннями разом з тим, хто їх здійснив, вони були обізнані і погоджувались на таке поліпшення, а отже й зміну розміру часток, воно не може бути відокремлене від решти майна).

На час набуття права власності кожною із сторін на частку у праві спільної часткової власності на спірний житловий будинок, кожна зі сторін отримала саме зафіксовану частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок, а не конкрентно виділені житлові приміщення як частину будинку.

Матеріалами справи встановлено, що з часу набуття сторонами у власність часток у житловому будинку, між ними був установлений порядок користування окремими його частинами.

Жодних перебудов чи поліпшень частин житлового будинку, які перебували у користуванні сторін, останніми з часу набуття ними у власність часток у житловому будинку, не здійснювались.

Доказів про неможливість відокремлення добудов та поліпшень від частини будинку, якою користується позивач, у справі немає, про проведення експертизи з цього питання позивачем не заявлялось та відповідні докази до справи не подавались.

Судом першої інстанції було установлено, що з письмових пояснень сторін, матеріалів інвентаризаційної справи та усних пояснень представників сторін в судових засіданнях послідовно стверджується, що добудови та поліпшення здійснювались попередніми власниками виключно кожним до «своєї» частини будинку відповідно до усталеного порядку користування. Себто, за викладеними вище приписами закону, добудови кожного зі співвласників є відповідно власністю кожного з них та не порушують прав іншого.

Позивачка, звертаючись із вимогою про перерахування ідеальних часток, не довела наявності правових підстав для зміни раніше визначених часток, оскільки матеріали справи не містять доказів укладення між співвласниками договору про зміну часток, ухвалення відповідного судового рішення у встановленому законом порядку чи виникнення нових юридичних фактів, які відповідно до закону впливали б на розмір часток у праві спільної часткової власності.

Колегія суддів звертає увагу, що обраний позивачкою спосіб захисту не є належним та ефективним, оскільки фактично спрямований на зміну змісту речових прав інших співвласників без їх згоди та без наявності передбачених законом підстав. У разі наявності спору щодо користування майном або компенсації за здійснені витрати позивачка не позбавлена права звернутися до суду з іншими, передбаченими законом вимогами (про визначення порядку користування, стягнення компенсації тощо).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами, а наведені доводи не свідчать про порушення прав позивачки у спосіб, який підлягає судовому захисту заявленими вимогами.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (частина 1 статті 251 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені позовні вимоги за своїм змістом та правовою природою не відповідають належному й ефективному способу захисту порушеного права, передбаченому статтями 15, 16 ЦК України. Обраний позивачем спосіб захисту не здатний призвести до реального відновлення його прав чи законних інтересів, а тому не може бути застосований судом незалежно від обґрунтованості фактичних обставин, на які посилається позивачка.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, саме суд зобов`язаний перевірити належність і ефективність обраного способу захисту, і у разі встановлення його невідповідності відмовити у задоволенні позову з цих підстав. Суд першої інстанції надав належну оцінку характеру спірних правовідносин та дійшов правильного висновку, що заявлені вимоги не кореспондують способам захисту, які можуть бути застосовані у даному випадку.

За таких обставин, відмова у задоволенні позову є самостійною та достатньою підставою для вирішення спору по суті, а доводи щодо застосування позовної давності не підлягають окремому дослідженню. Застосування позовної давності можливе лише у разі наявності підстав для задоволення позову, тобто коли суд встановив порушення суб`єктивного права та наявність правових підстав для його захисту.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для захисту права у заявлений спосіб, то посилання сторони на пропуск строку позовної давності не впливає на правильність ухваленого рішення і не може бути підставою для його скасування чи зміни.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

За правилами частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Романишина Маріана Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 04 серпня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 18 грудня 2025 року.