КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Марченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк», поданою представником Півтораком Тарасом Олеговичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Пономаренко Н.В., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», треті особи: Державний реєстратор Комунального підприємства «Світоч» міста Києва Алієв Гусейн Азіз Огли, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання добросовісним набувачем, припинення договору іпотеки та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до АТ «Сенс Банк» про визнання добросовісним набувачем, припинення договору іпотеки та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень до Шевченківського районного суду м. Києва, в якому просила:

- визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати іпотеку за іпотечним договором №033/740248-ІО від 02 жовтня 2008 року, що був укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та АТ «Укрсоцбанк», право іпотекодержателя за яким перейшло до АТ «Альфа-Банк», який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., зареєстрований в реєстрі за №5323, припиненою;

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Алієва Гусейна Азіза огли КП «Світоч» м. Києва про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 46619097 від 23 квітня 2019 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про іпотеку №31319926 (спеціальний розділ);

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Чуловського В.А. про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 50079637 від 06 грудня 2019 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено зміни до запису про іпотеку №31319926.

Позов обґрунтований тим, що 30 квітня 2013 року вона на підставі договору купівлі-продажу придбала у ОСОБА_5 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Пошук квартири та надання консультаційних послуг щодо наявності ризиків придбання майна здійснювало агентство «ParkLane» на підставі договору про надання послуг від 25 березня 2013 року. Перед оформленням договору купівлі-продажу агентство «Park Lane» здійснило перевірку об`єкта нерухомості на предмет будь-яких обтяжень, наявності судових справ та надало свій висновок щодо можливості придбання такої квартири, оскільки в реєстрах відсутні будь-які записи про арешти, заборони, обтяження.

У 2020 році за адресою її проживання прийшов чоловік, який повідомив, що він є представником АТ «Альфа-Банк» та попередив про те, що планує виселяти всіх мешканців квартири, оскільки спірна квартира передана в іпотеку. При цьому, жодних документів він не надав, додаткової інформації не залишив.

18 листопада 2020 року вона звернулася до Центру надання адміністративних послуг за отриманням розширеної інформаційної довідки, з якої стало відомо, що 23 квітня 2019 року державний реєстратор КП «Світоч» Алієв Гусєйн Азіз огли зареєстрував іпотеку, номер запису 31319926 на підставі іпотечного договору №5323 від 02 жовтня 2008 року, ухвали Корольовського районного суду міста Житомира від 24 січня 2011 року у справі №2-3636/10, договору про порядок дій щодо внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно №3132 від 10 жовтня 2019 року.

У зв`язку з цим вона у грудні 2020 року звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до державного реєстратора КП «Світоч» Алієва Гусєйна Азіза огли про скасування реєстраційного запису. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року у справі №761/42357/20 в задоволенні позову було відмовлено через неналежний спосіб захисту та обрання позивачкою неналежного відповідача - реєстратора.

Вказує, що з моменту придбання квартири - 30 квітня 2013 року і до цього часу, вона проживає у спірній квартирі разом із своїм чоловіком та малолітньою донькою. Квартира є єдиним житлом їхньої сім`ї, яка належить їй на праві власності з 2013 року, тобто до часу реєстрації 23 квітня 2019 року державним реєстратором КП «Світоч» Алієвим Гусєйном Азіз огли іпотеки на вказану квартиру.

Попередньому власнику ОСОБА_5 квартира належала за договором купівлі-продажу від 20 вересня 2010 року, а до цього власниками квартири в рівних частках були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2008 року. Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно як на момент придбання квартири ОСОБА_5 , так і на момент придбання квартири нею, будь-які обтяження (іпотеки) на квартирі були відсутні.

Зазначає, що державний реєстратор через 9 років після зняття іпотечного обтяження, прийняв неправомірне рішення, встановивши щодо неї, як на нового власника, яка не є учасником договірних відносин, іпотечне зобов`язання. Крім того, позивачка зазначила у позові, що вона перед придбанням квартири добросовісно покладалася на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набула право на таке майно вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

За таких обставин позивачка вважає, що відповідачі АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та реєстратор свідомо порушили норми закону та зареєстрували право іпотеки, не повідомивши нового власника, оскільки при зверненні до суду з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовного іпотечного майна АКБСР «Укрсоцбанк» було б відмовлено за строком давності, а тому право іпотеки на таке майно має бути припинено.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано іпотеку за іпотечним договором №033/740248-ІО від 02 жовтня 2008 року (предмет іпотеки: квартира АДРЕСА_1 ), який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., зареєстрований в реєстрі за №5323, - припиненою.

Скасовано рішення державного реєстратора Алієва Гусейна Азіза Огли КП «Світоч» міста Києва про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: №46619097 від 23 квітня 2019 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про іпотеку №31319926 (спеціальний розділ).

Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер: №50079637 від 06 грудня 2019 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено зміни до запису про іпотеку №31319926. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник АТ «Сенс Банк» - Півторак Т.О. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що 02 жовтня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа -Банк», та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір №033/740244-KR.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, між кредитором та іпотекодавцями ОСОБА_7 , ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір №033/740248-ІО від 02 жовтня 2008 року, відповідно до якого останні передали кредитору в іпотеку спірну квартиру, у зв`язку з чим в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було зареєстровано обтяження на квартиру № 5331 від 02 жовтня 2008 року.

Відповідно до Інформаційної довідки №233151240 від 18 листопада 2020 року в розділі «Інформація про деталізацію» вбачається, що 06 серпня 2009 року не вилучався запис про обтяження, а вносились зміни шляхом вилучення застарілого запису з одночасним внесенням нового, а саме в результаті таких дій реєстратором було внесено запис про укладання додаткової угоди №1 до іпотечного договору та змінено прізвище іпотекодержателя - « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ». Записи внесені та/або вилучені 19 березня 2012 року взагалі не мають відношення до предмета спору, оскільки вони стосуються не обтяження у вигляді іпотеки, а обтяження у вигляді арешту, що був накладений на майно в ході примусового виконання органом державної виконавчої служби.

Сторона відповідача вважає, що всупереч нормам чинного законодавства України та умовам іпотечного договору, предмет іпотеки без відома та згоди іпотекодержателя був незаконно відчужений. Позивач не може вважатися добросовісним набувачем спірного майна, оскільки первісний іпотекодавець порушив вимоги ч.2 ст. 9 Закону України «Про іпотеку». Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що іпотекодержатель надавав свою згоду на відчуження предмета іпотеки, а тому позивачку не можна визнати добросовісним набувачем спірного майна. На час укладання правочину щодо відчуження спірного майна діяв договір іпотеки, заборгованість за кредитним договором погашена не була, як вона не погашена і на даний час.

Окрім того наголошує, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

30 жовтня 2025 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_10 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що у період з 15 вересня 2010 року по 2020 рік відповідач не звертався до суду із позовною заявою про визнання майна предметом іпотеки.

Наголошує, що станом на 30 квітня 2013 року квартира АДРЕСА_1 , яка є предметом договору купівлі-продажу №988 не перебувала в іпотеці, речові права третіх осіб на таку квартиру відсутні, та відносно вказаної квартири не зареєстровані заборони відчуження.

Критично оцінює твердження відповідача про те, що необізнаність про існування іпотеки відносно спірного майна не впливає на дійсність іпотеки, оскільки при набутті нею спірного майна відповідні відомості в державному реєстрі речових прав були відсутні.

При апеляційному розгляді справи представник представник АТ «Сенс Банк» - Півторак Т.О. підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну за яву та в апеляційній скарзі.

Представник позивачки у справі ОСОБА_1 , адвокат Карпенко А.А. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 13 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М. за реєстровим №664, згідно якого ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 44 т.1).

Зі змісту вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що квартира належала на праві власності продавцю ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Позняковою С.В.; відповідно до витягу за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові прав, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна в порядку доступу нотаріуса до ДРРП від 30 квітня 2013 року актуальна інформація про обтяження іпотеки, інші речові права стосовно квартири відсутня.

Відсутність будь-яких обтяжень (іпотека) щодо спірної квартири підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 30 квітня 2013 року, індексний номер витягу: 3155645 (а.с. 42 т.1).

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 18 листопада 2020 року, індексний номер: 233151240 вбачається, що державним реєстратором КП «Світоч» Алієвим Гусейном Азіз огли 23 квітня 2019 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 46619097, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про іпотеку на спірну квартиру №31319926 (спеціальний розділ) (а.с. 53 т.1).

Отже, підставою для державної реєстрації стали іпотечний договір, серія та номер 5223, виданий 02 жовтня 2008 року, видавник: приватний нотаріус КМНО Кравченко І.С.; ухвала суду, серія та номер: 2-3636/10, видана 24 січня 2011 року, видавник: Корольовський районний суд м. Житомира; договір про порядок дій щодо внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, серія та номер: 3132, виданий 10 жовтня 2019 року, видавник: приватний нотаріус КМНО Чуловський В.А.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що дійсно 02 жовтня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_7 (у подальшому змінила прізвище на ОСОБА_9 ), ОСОБА_3 (іпотекодавці) було укладено іпотечний договір №033/740248-ІО, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.С. та зареєстрований в реєстрі за №5331, відповідно до якого Іпотекодавці передали в якості забезпечення виконання ними зобов`язань за договором кредиту №033/740244-KR в іпотеку іпотекодержателя квартиру АДРЕСА_2 . Копія вказаного договору наявна в матеріалах справи (а.с.112-113 т.1).

Право власності іпотекодавців на предмет іпотеки підтверджувалося договором купівлі-продажу, укладеним між іпотекодавцями та ОСОБА_11 , посвідченим приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.С. 02.10.208 за реєстровим №5327.

Також суд першої інстанції встановив, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 липня 2010 року у справі №2-3636/10 позов ОСОБА_4 до АКБСР «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 , ВАТ НАСК «Оранта», третя особа: приватний нотаріус КМНО Кравченко І.С. про визнання кредитного договору недійсним, відшкодування збитків та моральної шкоди задоволено частково. Серед задоволених вимог суд вирішив, зокрема, визнати кредитний договір №033/740244-KR, укладений 02.10.2008 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 недійсним; припинити взаємні права та зобов`язання сторін за договором іпотеки від 02.10.2008 № 033/740248-ІО; зобов`язати органи нотаріату виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження майна іпотекою, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с.126-128 т.2).

У подальшому, 15 вересня 2010 року приватним нотаріусом КМНО Литвиновою Н.М. було вилучено обтяження(іпотеку) щодо спірної квартири на підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 липня 2010 року у справі №2-3636/10, а 20 вересня 2010 року ОСОБА_5 придбав на підставі договору купівлі-продажу спірну квартиру у її співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Також судом встановлено, що ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 19 листопада 2010 року за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» було скасовано вищевказане заочне рішення та призначено справу до розгляду. Ухвалою Корольовського районного суду м. Києва від 24 січня 2011 року позовну заяву ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Вище вказана ухвала Корольовського районного суду м. Житомира від 24 січня 2011 року про залишення позову ОСОБА_4 без розгляду стала однією з підстав для прийняття оскаржуваного рішення державним реєстратором КП «Світоч» Алієвим Гусейном Азіз огли (а.с. 166-167, 168-169 т.2).

Крім того, судом встановлено, що Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиними акціонером АТ «Укрсоцбанк» прийнято рішення про злиття шляхом приєднання за спрощеною процедурою АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Альфа-Банк» з передачею майна, прав та обов`язків до останнього згідно Передавального акту і відповідно до якого правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» стає АТ «Альфа-Банк». За результатами прийнятого рішення 10.10.2019 між АТ «Укрсоцбанк» та АТ «Альфа-Банк» укладено договір про порядок дій щодо внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А. за реєстровим №3132.

У зв`язку з чим, на підставі договору про порядок дій щодо внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.10.2019 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розділ «Інформація про зміни іпотеки» внесені зміни в частині іпотекодержателя, тобто змінено іпотекодержателя з АТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк» (а.с. 56 т.1).

Рішенням позачергових Загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 12.08.2022 (протокол №2/2022) змінено найменування Банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк» (а.с. 109 т.1).

Суд приходить до висновку, що письмові докази, які знаходяться в матеріалах справи свідчать про те, що нотаріусом під час посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири були здійснені всі передбачені чинним законодавством України перевірки щодо наявності будь-яких обтяжень чи обмежень на нерухоме майно, яке було предметом договору.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачка придбала вказану квартиру 30 квітня 2013 року у період, в який таке майно було вільним від обтяжень та відомостей про права інших осіб в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак, після придбання майна, в реєстрі з`явилося відповідне обтяження на підставі договору іпотеки № 033/740248-ІО від 02.10.2008, стороною якого позивачка не була.

Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд виходив з того, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Таким чином, внаслідок існування правовідносин за іпотечним договором №033/740248-ІО від 02.10.2008, стороною якого позивачка не була, у неї виникають зобов`язання і вона обмежена у повній реалізації права власності на своє нерухоме майно, у зв`язку із чим таке право підлягає захисту.

Оскільки на момент придбання позивачкою спірної квартири відомості про її обтяження зареєстровані не були, суд дійшов висновку про добросовісність позивачки, внаслідок чого остання набула право на майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Із врахуванням вищевказаних обставин, а саме, що позивачка є добросовісним набувачем спірної квартири, право іпотеки на таке майно має бути припиненим. Тому позовні вимоги в частині визнання іпотеки за іпотечним договором №033/740248-ІО від 02.10.2008, що був укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та АТ «Укрсоцбанк», право іпотекодержателя за яким перейшло до АТ «Альфа-Банк», який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.С., зареєстрований в реєстрі за №5323, припиненою суд першої інстанції визнав доведеними і такими, що підлягають задоволенню.

Разом із тим відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , про визнання позивачки добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 суд першої інстанції виснував, що дані вимоги позивачки в силу положень ст. 16 ЦК України, не є належним способом судового захисту, так як добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що підлягає доказуванню, зокрема, під час розгляду справи про скасування рішення державного реєстратора, яке порушує право власності на нерухоме майно позивачки. В судовому засіданні знайшла підтвердження та обставина, що позивачка являється добросовісним набувачем вказаної квартири.

Перевіряючи надану позивачем інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 18 листопада 2020 року, індексний номер: 233151240, суд першої інстанції виснував, що розділ «Актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна» щодо спірної квартири відкритий в Державному реєстрі 30 квітня 2013 року . Отже, на момент, коли розділ щодо об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі прав було уже відкрито, тому внесення запису на підставі оскаржуваного рішення до спеціального розділу 23 квітня 2019 року було проведено із порушенням вимог ст. 13 Закону № 1952-IV, а відтак, і реєстрація прав іпотеки за АТ «Альфа-Банк» на підставі рішення приватного нотаріуса КМНО Чуловського В.А. відбулася з порушенням Закону № 1952-IV.

Абзацом 3 ч. 3 ст. 26 Закону № 1952-IV ( в редакції на момент звернення з позовом) визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Оскільки порушення права власності позивачки відбулося в результаті державної реєстрації обтяження на спірну квартиру на підставі рішення державного реєстратора КП «Світоч» Алієва Гусейна Азіза огли про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 46619097 від 23.04.2019, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про іпотеку №31319926 (спеціальний розділ), заявлена нею позовна вимога про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію, враховуючи положення абзацу 3 ч. 3 ст. 26 Закону № 1952-IV, є достатньою для відновлення становища, яке існувало до порушення.

Оскільки рішення приватного нотаріуса КМНО Чуловського В.А. про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 50079637 від 06.12.2019, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено зміни до запису про іпотеку №31319926, прийнято за наслідками рішення державного реєстратора КП «Світоч» Алієва Гусейна Азіза огли про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 46619097 від 23.04.2019, оскаржуване рішення приватного нотаріуса КМНО Чуловського В.А. підлягає скасуванню.

При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання протиправним рішення державного реєстратора КП «Світоч» Алієва Гусейна Азіза огли та приватного нотаріуса КМНО Чуловського В.А., оскільки обраний позивачкою спосіб захисту не передбачений ст. 26 Закону № 1952-IV, при цьому право позивачки захищене шляхом задоволення позовних вимог про скасування оскаржуваних рішень.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України).

Згідно з ч. 2. 4 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч.1 ст. 181 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину, вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Як вбачається із матеріалів вказаної справи 13 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М. за реєстровим №664, згідно якого ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 44 т.1).

Зі змісту вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що квартира належала на праві власності продавцю ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 20.09.2010, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Позняковою С.В.;

Крім того у пункті 8 вказаного Договору приватним нотаріусом зазначено, що відповідно до витягу за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові прав, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна в порядку доступу нотаріуса до ДРРП від 30 квітня 2013 року актуальна інформація про обтяження іпотеки, інші речові права стосовно квартири відсутня (а.с.44 т.1).

Відсутність будь-яких обтяжень (іпотека) щодо спірної квартири підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 30.04.2013, індексний номер витягу: 3155645 (а.с. 42 т.1).

Крім того із матеріалів справи вбачається, що 23 квітня 2019 року державним реєстратором КП «Світоч» Алієвим Гусейном Азіз огли прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 46619097, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про іпотеку на спірну квартиру №31319926 (спеціальний розділ) (а.с. 53 т.1). Підставою для державної реєстрації обтяження на вище вказану квартиру АДРЕСА_1 стали іпотечний договір, серія та номер 5223, виданий 02.10.2008, видавник: приватний нотаріус КМНО Кравченко І.С.; ухвала суду, серія та номер: 2-3636/10, видана 24.01.2011, видавник: Корольовський районний суд м. Житомира; договір про порядок дій щодо внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, серія та номер: 3132, виданий 10.10.2019, видавник: приватний нотаріус КМНО Чуловський В.А.

Перевіряючи правомірність вище вказаних дій державного реєстратора Алієва Гусейна Азіза Огли Комунального підприємств «Світоч» м. Києва судом першої інстанції встановлено, що дійсно 02.10.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_7 (у подальшому змінила прізвище на ОСОБА_9 ), ОСОБА_3 (іпотекодавці) було укладено іпотечний договір №033/740248-ІО, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.С. та зареєстрований в реєстрі за №5331, відповідно до якого іпотекодавці передали в якості забезпечення виконання ними зобов`язань за договором кредиту №033/740244-KR в іпотеку іпотекодержателя квартиру АДРЕСА_2 . Копія вказаного договору наявна в матеріалах справи (а.с.112-113 т.1).

Право власності на предмет іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним між іпотекодавцями та ОСОБА_11 , посвідченим приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.С. 02.10.208 за реєстровим №5327.

Разом із тим судом також встановлено, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27.07.2010 у справі №2-3636/10 позов ОСОБА_4 до АКБСР «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 , ВАТ НАСК «Оранта», третя особа: приватний нотаріус КМНО Кравченко І.С. про визнання кредитного договору недійсним, відшкодування збитків та моральної шкоди задоволено частково. Серед задоволених вимог суд вирішив, зокрема, визнати кредитний договір №033/740244-KR, укладений 02.10.2008 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 недійсним; припинити взаємні права та зобов`язання сторін за договором іпотеки від 02.10.2008 № 033/740248-ІО; зобов`язати органи нотаріату виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження майна іпотекою, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с.125-127 т.2).

У подальшому, 15.09.2010 приватним нотаріусом КМНО Литвиновою Н.М. було вилучено обтяження(іпотеку) щодо спірної квартири на підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27.07.2010 у справі №2-3636/10, а 20.09.2010 ОСОБА_5 придбав на підставі договору купівлі-продажу спірну квартиру у її співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Також судом встановлено, що ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 19.11.2010 було скасовано вищевказане заочне рішення та призначено справу до розгляду. Ухвалою Корольовського районного суду м. Києва від 24.01.2011 позовну заяву ОСОБА_4 залишено без розгляду. А відтак, ухвала Корольовського районного суду м. Житомира від 24.01.2011 про залишення позову ОСОБА_4 без розгляду стала однією з підстав для прийняття оскаржуваного рішення державним реєстратором КП «Світоч» Алієвим Гусейном Азіз огли (а.с. 166-167, 168-169 т.2).

Поряд з цим, ст.1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ст. 3 Закону № 898-IV іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 898-IV у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону № 898-IV (в редакції на час укладання іпотечного договору) іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 23 Закону № 898-IV (в редакції на час придбання позивачкою спірної квартири) у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

У разі видачі заставної перехід права власності на предмет іпотеки не допускається до повного задоволення вимоги за заставною, крім переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування чи правонаступництва.

Перевіряючи доводи викладені в апеляційній скарзі АТ «Сенс Банк» в частині того, що іпотека на вище вказану квартиру не була припинена колегія суддів враховує, що відповідно до відомостей, викладених в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна №233151240 від 18 листопада 2020 року в розділі Відомості з Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про вилучення обтяження зареєстрованого 06.08.2009 за №8946860 приватним нотаріусом Кравченко І.С. згідно до якого було зареєстровано обтяження накладена на квартиру АДРЕСА_1 на підставі додаткової угоди до Договору іпотеки №033/740248-ІОвід 02 жовтня 2008 року.

Підставою для вилучення вказаного вище обтяження зазначено рішення суду у справі №2-3636/10 Корольовського районного суду міста Житомира від 27 липня 2010 року (а.с. 60 т.1).

Із наданої суду копії рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 27 липня 2010 року у справі №2-3636/10 вбачається, що дійсно 27 липня 2010 року вказаним судом було розглянуто позов поданий ОСОБА_4 до АКБСР «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 , ВАТ НАСК «Оранта», третя особа: приватний нотаріус КМНО Кравченко І.С. про визнання кредитного договору недійсним, відшкодування збитків та моральної шкоди задоволено частково. Серед задоволених вимог суд вирішив, зокрема, визнати кредитний договір №033/740244-KR, укладений 02.10.2008 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 недійсним; припинити взаємні права та зобов`язання сторін за договором іпотеки від 02.10.2008 № 033/740248-ІО; зобов`язати органи нотаріату виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження майна іпотекою, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому із тексту вказаного рішення вбачається, що АКБСР «Укрсоцбанк» був обізнаний про розгляд вказаної вище справи та при цьому представник банку на судове засідання не з`явився надіслав клопотання про слухання справи без участі їх представника при винесенні рішення покладався на розсуд суду.

Також із матеріалів справи вбачається що після ухвалення заочного рішення судом та вилучення обтяження відносно вказаної квартири із реєстру заборон на відчуження дана квартира була продана 20 вересня 2010 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 20.09.2010, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Позняковою С.В.

Із матеріалів справи також вбачається, що ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 19.11.2010 було скасовано вищевказане заочне рішення та призначено справу до розгляду. Ухвалою Корольовського районного суду м. Києва від 24.01.2011 позовну заяву ОСОБА_4 залишено без розгляду. (а.с. 168-169 т.2).

Разом із тим АКБСР «Укрсоцбанк», як іпотекодержатель за Договором іпотеки №033/740248-ІО від 02 жовтня 2008 року не звернувся до державного реєстратора із відповідним звернення для поновлення іпотеки після того як рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 27 липня 2010 року у справі №2-3636/10 було скасовано, що в подальшому надало можливість ОСОБА_5 укласти 13 квітня 2013 року із позивачкою у справі ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М. за реєстровим №664, згідно якого ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Даючи оцінку доводам апелянта проте, що вказана іпотека існувала в силу вимог Закону, а тому до позивачки у справі ОСОБА_1 перейшли права іпотекодавця, то колегія суддів враховує наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 зазначила, що предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

6.38. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

6.39. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

6.40. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

6.41. При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

6.42. Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.

6.43. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

6.44. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

6.45. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

6.46. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16)»

Як встановлено судом першої інстанції на момент укладення позивачкою правочину - договору купівлі-продажу 13 квітня 2013 року квартири АДРЕСА_1 були відсутні відомості про обтяження на вказану квартиру, що підтверджується у п.8 вказаного Договору, тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо добросовісності дій позивачки при придбанні вказаної квартири.

Крім того колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначила, що: "7.21. З огляду на наведені у постанові в справі № 922/2416/17 мотиви, для забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити шляхом конкретизації від її висновку, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, а також від аналогічного висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15, і Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц та від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц.

7.22. Означена конкретизація висновків полягає у такому:

- скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;

- запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;

- за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню;

- при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження".

Згідно до встановлених обставин справи вбачається, що іпотекодержатель АКБСР «Укрсоцбанк», будучи належним чином обізнаним про те, що ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 19.11.2010 було скасовано заочне рішення Корольовського районного суду від 27 липня 2010 року у справі №2-3636/10 а в подальшому ухвалою Корольовського районного суду м. Києва від 24.01.2011 позовну заяву ОСОБА_4 залишено без розгляду, оскільки сам ініціював це питання, в подальшому не вживав належних заходів для відновлення обтяження згідно до договору іпотеки №033/740248-ІО від 02 жовтня 2008 року аж до квітня 2019 року коли було прийнято рішення державного реєстратора КП «Світоч» Алієва Гусейна Азіза огли про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 46619097 від 23.04.2019, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про іпотеку №31319926 (спеціальний розділ).

Відповідно до правового висновку, викладеного в п.п. 111, 112 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, у разі якщо в Державному реєстрі зареєстроване припинення права іпотеки, то повторна реєстрація права іпотеки на підставі договору іпотеки без згоди власника майна є протиправною. За загальним правилом частини першої статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання майном належать саме власнику. Укладаючи договір іпотеки, власник фактично надає згоду і на державну реєстрацію права іпотеки на підставі договору іпотеки, але така згода стосується саме первісної реєстрації, а не наступної реєстрації після реєстрації припинення іпотеки.Отже, за відсутності згоди власника майна на повторну державну реєстрацію права іпотеки її можна здійснити тільки на підставі судового рішення.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Згідно ч. 4 ст. 20 Закону № 1952-IV про подання/отримання заяви на проведення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об`єкта нерухомого майна, щодо якого подано заяву.

Разом з цим, позивачка, як власник об`єкта нерухомого майна, жодним чином не отримувала інформацію про подання/отримання заяв та проведення реєстраційних дій щодо своєї квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1952-IV за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

Однією з таких підстав є подання заяви про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем (п. 7 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону № 1952-IV ( в редакції, що діяла на момент проведення оскаржуваної державної реєстрації) у разі відсутності відкритого на об`єкт нерухомого майна розділу у Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих прав вносяться до спеціального розділу Державного реєстру прав, крім випадків, коли така державна реєстрація проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності.

Щодо оцінки відповідності дій сторін критерію добросовісності та правомірності втручання держави у право власності

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), а отже, і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальноприйнятих уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 ЦК України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.

У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.

Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол) та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.

У статті 1 Першого Протоколу містяться три норми: 1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; 2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; 3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

ЄСПЛ наголошує на тому, що зазначені норми не є окремими, а друга і третя норми стосуються лише конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном.

Зокрема, втручання у здійснення права на мирне володіння майном у розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу також повинно переслідувати мету у суспільному інтересі (рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine).

ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine).

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.

Таким чином, можна зазначити, що лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.

Ураховуючи встановлені у справі обставини, а саме не вжиття Банком як іпотекодержателем своєчасних дій по внесенні відомостей про поновлення обтяження на квартиру, що в подальшому стало можливим для укладення договору купівлі-продажу 13 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та відсутності у діях позивачки протиправності при купівлі спірної квартир суд вважає, законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про доведеність вимог позивачкою.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну Акціонерного товариства «Сенс Банк», подану представником Півтораком Тарасом Олеговичем, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв