Провадження № 22-ц/812/2217/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 грудня 2025 року м. Миколаїв

справа № 485/1379/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2

на заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області, ухвалене 22 вересня 2025 року під головуванням судді Квєтки І.А., в приміщенні цього ж суду, повний текст судового рішення складено того ж дня, у цивільній справі

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Айконс" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

В липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ФК Айконс" (далі-ТОВ "ФК Айконс") звернулося з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що 15 серпня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лінеура Україна" (далі - ТОВ "Лінеура Україна", Товариство) та ОСОБА_3 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ "Лінеура Україна" було укладено кредитний договір №966235 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, про надання споживчого кредиту на суму 6700 грн. Строк кредиту 30 днів, зі сплатою відсотків. Стандартна процентна ставка становить 1,90% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (693,50 процентів річних) та застосовується у межах строку кредиту.

Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору, Товариство зобов`язалось надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором.

Підписуючи договір відповідачка підтвердила, що вона ознайомилась з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися.

ТОВ "Лінеура Україна" свої зобов`язання перед відповідачкою за кредитним договором виконало та надало їй кредит в сумі 6700 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 .

28 квітня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» як «клієнтом» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» як «фактором», було укладено договір факторингу №1-28/04/2021 відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» за плату належні йому права вимоги до боржників, в тому числі право вимоги за кредитним договором № 966235 від 15 серпня 2020 року укладеним з ОСОБА_3

28 квітня 2021 року ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» відступило право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами ТОВ «ФК Айконс», відповідно договору №1-28/04/2021 про відступлення прав вимоги, в тому числі за кредитним договором № 966235 від 15 серпня 2020 року, який був укладений між ТОВ «Лінеура Україна та ОСОБА_3 .

Таким чином, ТОВ «ФК Айконс» наділено правом вимоги до ОСОБА_3 за договором № 966235.

Відповідно до Витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги №1-28/04/2021 від 28 квітня 2021 року ТОВ «ФК Айконс» набуло грошової вимоги до відповідача в сумі 22321,70 грн, з яких 6700 грн - сума заборгованості по тілу кредиту, 4964,70 грн - сума заборгованості по залишку відсотків, 10657 грн заборгованість по простроченим відсоткам.

З метою досудового, добровільного врегулювання спору 28 березня 2025 року на адресу ОСОБА_3 . Товариством було направлено вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, проте станом на дату подачі позову зазначена вимога була залишена відповідачкою без виконання.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо своєчасної сплати кредитних коштів, відсотків у відповідності до договору № 966235 від 15 серпня 2020 року за нею утворилась заборгованість в розмірі 22321,70 грн, яка складається з: 6700 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 4964,70 грн - заборгованість за комісіями і відсотками, 10657 грн прострочена заборгованість за процентами, позивач просив суд стягнути з відповідачки вказану заборгованість, судові витрати в розмірі 2422,40 грн.

28 липня 2025 року від представника позивача надійшла заява про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, згідно якої представник просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500 грн.

Правом відзиву на позовну заяву відповідачка не скористалась.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 вересня 2025 року позовні вимоги ТОВ "ФК Айконс" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ТОВ "ФК Айконс" заборгованість за кредитним договором №966235 від 15 серпня 2020 року у розмірі 22 321,70 грн, з яких 6700 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 4964,70 грн - сума заборгованості по залишку відсотків, 10 657 грн заборгованість по простроченим відсоткам, а також 6422,40 грн судових витрат, з яких 4000 грн витрат на правничу допомогу та 2422,40 грн судового збору.

В задоволенні решти витрат на правову допомогу позивачу відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачка не надала доказів виконання зобов`язання по погашенню кредитної заборгованості, розрахунок заборгованості не спростувала.

Враховуючи складність справи, що є малозначною, виконані адвокатом роботи, які не є складними та потребують не значних затрат часу, зміст позовної заяви, що є типовим для такого виду правовідносин, обсяг доданих документів, який не є значним, суд вважає, що заявлені витрати на правничу допомогу у розмірі 10 500 грн не відповідають засадам розумності та співмірності характеру наданої правової допомоги, реальності таких витрат, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 4000 грн витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Скользнєву В.В., посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції зроблені з неправильною оцінкою фактичних обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Також просила стягнути з ТОВ «ФК «Айконс» на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору та витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 грн.

Відповідно свідоцтву про шлюб серії НОМЕР_2 від 25 травня 2025 року прізвище ОСОБА_3 після державної реєстрації шлюбу стало ОСОБА_4 (а.с.96 зворот)

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не надав доказів погодження умов договору на які він посилається, у зв`язку із відсутністю погодження його з відповідачем шляхом накладення електронного підпису. Відсутність електронного підпису на договорі суперечить нормам Закону України "Про електронну комерцію".

Надана до позовної заяви «довідка про ідентифікацію» сама по собі жодним чином не є підтвердженням того, що умови договору були погоджені між сторонами та сам договір підписаний. Це односторонній документ, який надав кредитор та який взагалі міг сформувати лише за фактом ідентифікації особи на сайті.

Крім того, апелянт зазначає, шо в матеріалах справи відсутні належні докази, що підтверджують перерахування коштів відповідачу згідно договору. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованої суми боргу, процентів не є можливим.

Надана інформаційна довідка не є первинним бухгалтерським документом. В ній не зазначено кому саме належить карта НОМЕР_3 з зазначенням ПІБ та РНОКПП власника.

Так, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеними кредитними договорами та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Отже, позивач не довів факту надання коштів позичальнику оскільки не надав відповідних доказів (зокрема виписки за картковими рахунками позичальника).

Надані позивачем розрахунки кредитної заборгованості не підтверджені належними доказами, оскільки наявність або відсутність указаної позивачем суми заборгованості має бути підтверджена виключно матеріалами первинної бухгалтерської документації. Розрахунок заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу. У матеріалах справи міститься посилання на такі загальні умови на веб-ресурсах кредиторів.

Разом з тим, розпорядником інформації на таких веб-сайтах є безпосередньо первинні кредитори, які мають права адміністратора сайту та можливість у будь-який час, в односторонньому порядку, вносити зміни в такі умови надання кредитів населенню.

Саме тому це не підтверджує, що позичальник ознайомився в момент укладення кредитного договору саме з тими, а не іншими умовами.

При цьому апелянт посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Стверджуючи про факт надання відповідачу кредиту шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, які надані відповідачем первісним кредиторам, позивач не надав до суду жодного належного доказу, яким би підтвердив викладені обставини. За таких умов в позові не було доведено факту видачі відповідачу кредитних коштів у заявленому позивачем розмірі, а також відповідно і користування ними, тому відсутні підстави для їх стягнення.

Щодо нарахування відсотків понад строку договору, то жодних договорів пролонгацій користування позики відповідачем не підписувалось, що свідчить про незмінність строковості умов договору. Матеріали справи також не містять додаткового договору про пролонгацію договору позики №966235 з наявним електронним підписом.

Таким чином за період з 15 серпня 2020 року по 13 вересня 2020 року сума заборгованості за відсотками, яка може бути пред`явлена до стягнення не повинна перевищувати 2 673,30, а з урахуванням тіла кредиту 9 373,30 грн.

Узагальненні доводи інших учасників справи

На вказану апеляційну скаргу ТОВ "ФК Айконс" надало відзив, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим. Зазначає, що між первісним кредитором та відповідачем було укладено кредитний договір в електронній формі, підписання якого здійснювалося шляхом застосування електронного підпису відповідача. Зазначений підпис було сформовано із використанням одноразового ідентифікатора, направленого на номер мобільного телефону, зазначений відповідачем під час укладення договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідач, діючи добровільно та усвідомлено, скористався доступом до мережі Інтернет та перейшов на офіційний веб-сайт первісного кредитора, де самостійно, з використанням інтегрованого калькулятора, обрав бажану суму кредиту та строк кредитування. Після цього ним було надано персональні дані, зокрема реквізити банківської картки, на яку в подальшому були зараховані кошти. У процесі укладення правочину відповідач пройшов передбачені етапи ідентифікації та підтвердження наміру укласти кредитний договір, за результатами чого між сторонами було укладено договір у встановленому законом порядку.

Введення одноразового персонального ідентифікатора і є вчиненням дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, а саме акцептом в розумінні частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Вищевказаний електронний договір укладений сторонами шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з вимогами законодавства. Без здійснення всіх цих дій договір між відповідачем та первісним кредитором не був би укладений.

Обставини укладення вказаного договору відповідач не спростував належними та допустимими доказами. Вказаний договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є таким, що відповідає волевиявленню сторін. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Отже, доводи відповідача щодо неукладеності кредитного договору є безпідставними та спростовуються наявними у справі доказами, що підтверджують факт укладення договору в електронній формі відповідно до вимог законодавства.

Ні первісний кредитор, ні позивач не мали і не мають доступу до повного номера банківської картки відповідача, оскільки ця інформація є банківською таємницею.

Отже, доступ до повного номера банківської картки, а також до виписки по картковому рахунку, на який були зараховані кредитні кошти, має виключно банк-емітент та безпосередньо власник зазначеної картки, тобто відповідач.

Відповідачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорі, або доказів того, що зазначений картковий рахунок йому не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідач не був позбавлений можливості надати відповідні банківські дані чи інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний і повний доступ до таких.

В обґрунтування своїх вимог позивач надав суду інформаційну довідку ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення» (технологічного оператора платіжних послуг), яка підтверджує зарахування кредитних коштів. Зазначений документ містить відомості щодо суми перерахованих кредитних коштів, дати їх зарахування, а також реквізитів карткового рахунку, що повністю узгоджується з нормами Закону.

Закон є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, тому посилання відповідача на статтю 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є безпідставним. Зазначена правова позиція узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20.

Окрім цього, посилання відповідача, про обов`язок позивача надати суду виписку з особового рахунку клієнта, є помилковими. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, регулює питання бухгалтерського обліку виключно в банках України. Оскільки первісний кредитор та позивач не є банківськими установами, дія зазначеного Положення на них не поширюється, а отже формування виписок по особових рахунках клієнтів у їхній діяльності не передбачено.

Щодо нарахування відсотків та пролонгації кредитного договору то позичальник погодився на умови визначені Договором, щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, тому твердження відповідача про незаконність нарахування процентів є необґрунтованими.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу то позивач вважає відсутніми правові підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката відповідача у заявленому розмірі 8 000 грн.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України та враховуючи, що рішення суду постановлене у справі з ціною позову 22321,70 грн, яка є меншою ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, оскільки рішення у цій справі ухвалено за відсутності учасників справи, повне судове рішення складено 17 грудня 2025 року, датою ухвалення рішення є 17 грудня 2025 року.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості по кредитному договору, укладеному в електронній формі.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним в письмовій формі.

З огляду на зазначені норми права Верховний Суд в своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.

За статтею 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (крім послуг з торгівлі валютними цінностями та послуг з переказу коштів, якщо відповідні правочини повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення і при проведенні відповідних операцій у суб`єкта первинного фінансового моніторингу не виникає обов`язку здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта згідно із законом) укладається виключно в письмовій формі:

1) у паперовому вигляді;

2) у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг";

3) шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги;

4) в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію".

Закон України від 03 вересня 2015 року № 675-VIII «Про електронну комерцію», в редакції, чинній на момент укладення спірного договору (далі Закон № 675-VIII), визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 цього Закону зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону № 675-VIII).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами частини 8 статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 675-VIII моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 15 серпня 2020 року між ТОВ "Лінеура Україна" та ОСОБА_3 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ "Лінеура Україна" було укладено електронний договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 966235 (далі Договір) шляхом обміну електронними повідомленнями, за умовами якого ТОВ "Лінеура Україна" надало відповідачці кредит у сумі 6700 грн (пункт 1.2. Договору), строком на 30 днів. Дата повернення кредиту вказується в Графіку платежів, що є Додатком №1 до цього договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього Договору (пункт 1.3. Договору). Тип процентної ставки фіксований (пункт 1.4. Договору), під 693,50% річних за стандартною ставкою (1,90 % в день) (пункт 1.4.2. Договору).

Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ "Лінеура Україна", які розміщені на сайті: www.credit7.ua.

Відповідно до пункту 2.1. Договору, товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку клієнта, зазначену клієнтом в особистому кабінеті, що має наступні реквізити № НОМЕР_1 .

Згідно пункту 1.1 Договору, укладення цього Договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується Клієнту через Веб-сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація Клієнта здійснюється при вході Клієнта в Особистий кабінет, шляхом перевірки Товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого Товариством на номер мобільного телефону Клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до Особистого кабінету. При цьому Клієнт самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Веб-сайту/ ІТС Товариства.

Додатком №1 до договору № 966235 від 15 серпня 2020 року погоджено Графік платежів за договором про споживчий кредит: кількість платежів/періодичність внесення один/одноразово; дата повернення позики та сплати нарахованих процентів 14 вересня 2020 року; сума кредиту 6700 грн, сума нарахованих процентів 2673,30 грн / а.с.18 зворот/

Зазначений договір, графік платежів (додаток №1 до Договору), а також паспорт споживчого кредиту були підписані відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором «Р699», 15 серпня 2020 року, що відповідає статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" /а.с.12,15-18 зворот, 32-33/.

ТОВ "Лінеура Україна" виконало свої зобов`язання за договором, надало 15 серпня 2020 року ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6700 грн шляхом здійснення онлайн транзакції на карту НОМЕР_3 , що підтверджується інформаційною довідкою ТОВ "Універсальні Платіжні Рішення" за вих. від 21 травня 2025 року №2643_33, номер транзакції в системі iPay.ua - 63527977 /а.с.30/.

Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 дійшов висновку, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписано позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами.

Отже, матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідачка у передбачений договором строк кредит не повернула.

Аналогічні висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», викладені у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20.

Доводи апеляційної скарги, що всупереч вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (далі Положення № 75), у матеріалах справи немає первинних бухгалтерських документів про видачу кредиту, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Згідно положень частини 1-3 статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України. Способи, строки та порядок розрахунків у сфері електронної комерції визначаються в електронному договорі з урахуванням вимог законодавства України. Продавець (виконавець, постачальник), оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Отже, Закон № 675-VIII є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, тому посилання заявника на статтю 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Положення № 75, є безпідставним.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20.

Помилковим є посилання представника відповідачки на висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, а також постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17, від 31 липня 2019 року у справі № 553/1325/14-ц, від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, оскільки предметом позову у вказаних справах є правовідносини фізичної особи з банком, а не фінансовою компанією, що провадить свою діяльність відповідно до інших нормативно-правових актів, як у справі, яка переглядається апеляційним судом.

Тому доводи представника відповідачки про те, що доказів укладення договору, який за формою відповідає вимогам цивільного законодавства, позивачем не надано, а наявна у матеріалах справи копія договору не може вважатись електронним документом, а також те, що ОСОБА_3 не укладала спірний договір та не отримувала кредитних коштів, є необґрунтованими та такими, що суперечать наявним у справі доказам.

Щодо періоду нарахування та розміру заборгованості по кредиту.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як "строк договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (статті 530, 631 ЦК України).

У справі, яка переглядається, сторони домовились, що строк кредиту складає 30 днів, який може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього Договору (пункт 1.3. Договору).

В розділі 4 Договору зазначено, що у випадку неможливості виконання зобов`язань за Договором у повному обсязі у встановлений термін та за умови, що заборгованість за кредитом складає не менше 400 гривень (включно) Клієнт може ініціювати продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту, шляхом укладення Додаткової угоди до Договору (пункт 4.1 Договору).

Позовна заява не містить доводів щодо укладення додаткової угоди з метою пролонгації спірного кредитного договору.

За такого, позивач має право нараховувати відсотки лише за 30 днів користування відповідачкою кредиту.

Визначаючи розмір таких відсотків, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно пункту 1.4 Договору сторони передбачили знижену процентну ставку в розмірі 1,33% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (485,45 процентів річних), застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього Договору, якщо в цей строк Клієнт здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою повернення кредиту, що вказана в графіку платежів (пункт 1.4.1), а також стандартну процентну ставку 1,90% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (693,50 процентів річних), застосовується у межах строку надання кредиту, якщо клієнт не виконав умови зазначені в пп. 1.4.1 Договору для застосування зниженої процентної ставки (пункт 1.4.2).

Отже, оскільки відповідачка не погасила кредит у строки, передбачені пунктом 1.4.1, при нарахуванні процентів має застосовуватись стандартна процентна ставка 1,9%, передбачена пунктом 1.4.2 Договору, на розмір якої посилається ТОВ «ФК «Айконс» в позовній заяві.

Таким чином заборгованість позивачки за процентами становить 3819 грн (6700*1,9%*30).

Доводи апеляційної скарги, що нараховані проценти не можуть перевищувати розміру, зазначеному в графіку платежів - 2673,30 грн, є помилковими, оскільки такий розмір боргу по процентам нарахований кредитодавцем за зниженою ставкою 1,33%, за умови своєчасного погашення кредиту боржником, а відповідачка таких умов не дотрималась.

За такого, вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за простроченими відсотками - 10 657 грн, та заборгованості за відсотками - 4964,70 грн., є необґрунтованими.

Безпідставними є посилання позивача на пункт 3.1 Договору, яким передбачена можливість нарахування відсотків протягом 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, оскільки застосування цього пункту можливе лише в разі пролонгації договору за правилами, передбаченими розділом 4 цього Договору.

Твердження представника позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що позивач правомірно нарахував проценти поза строками кредитування з урахуванням пункт 9.11 Договору, за яким сторони погодили, що проценти, нараховані згідно з цим Договором після закінчення строку користування кредитом, визначеного п.1.3 Договору, чи подовженого відповідно до Розділу 4 цього Договору, є процентами що нараховуються за понадстрокове користування грошовими коштами в розумінні частини 2 статті 625 ЦК України, не має правового значення для даної справи, оскільки відповідних вимог про стягнення боргу за правилами статті 625 ЦК України позивач не заявляв.

При цьому колегія суддів враховує, що ТОВ «ФК «Айконс» в позовній заяві не надав детального розрахунку такої заборгованості по відсоткам, не зазначив процентну ставку та періоду, за який така заборгованість розраховувалась, а також підстав такого нарахування.

За такого, та враховуючи, що процесуальний закон ґрунтується на диспозитивності судового процесу, колегія суддів вважає, що з відповідачки підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 10519 грн., яка складається з: 6700 грн. заборгованості за кредитом, 3819 грн. заборгованості за відсотками.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини справи, рішення суду підлягає зміні на підставі пункту 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, зі зменшенням розміру стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «ФК «Айконс» заборгованості за кредитним договором № 966235 від 15 серпня 2020 року з 22321,7 грн. до 10519 грн.

Щодо стягнення судових витрат.

Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, змінив оскаржуване рішення суду, задовольнив позовні вимоги позивача частково на 47,1%, то наявні підстави для нового розподілу судових витрат.

При подачі позову позивач оплатив судовий збір в розмірі 2422,40 грн., а також просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10500 грн.

Суд першої інстанції, з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт, визначив розмір витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідачки, в сумі 4000 грн.

Заперечень щодо вказаного розміру зазначених судових витрат апеляційна скарга не містить.

За такого, колегія суддів погоджується з таким розміром.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді.

В апеляційній скарзі представник відповідачки просила стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 витрати на оплату професійної правничої допомоги, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 8000 грн.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).

Указана судова практика є незмінною.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81ЦПК України).

На обґрунтування витрат на оплату правничої допомоги представник відповідачки долучила до апеляційної скарги договір про надання правничої допомоги від 30 вересня 2025 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Скользнєвою В.В.; ордер від 03 листопада 2025 року про надання правничої допомоги; акт здачі-прийняття наданих послуг від 3 листопада 2025 року, в якому зазначено надані послуги, а саме: ознайомлення з матеріалами справи - вартістю 2000 грн, 1 година; написання апеляційної скарги вартістю 6000 грн, 2,5 години.

Заперечуючи щодо стягнення витрат на правничу допомогу, представник позивача зазначав про завищену заявлену вартість робіт, яка не узгоджується з рівнем складності спору, зокрема, витрачений час на ознайомлення з матеріалами справи та складання апеляційної скарги не відповідає вимогам реальності та співмірності.

Взявши до уваги доводи (заперечення) представника позивача щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що сума правничої допомоги в апеляційному суді у розмірі 8000 грн. є не співмірною із складністю справи та наданими адвокатом послугами, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка апеляційної скарги не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), а також критерію розумності їх розміру, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим і співмірним буде зменшення розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, до 3000 грн. від попередньо заявленої суми.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), а також постанові Верховного Суду від 24 березня 2023 року у справі № 484/449/22.

Отже, враховуючи розмір судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову в суді першої інстанції (2422,40 грн.) та відповідача при подачі апеляційної скарги (3633,60 грн.), а також пропорційність задоволених позовних вимог (47,1%) та задоволених вимог апеляційної скарги (52,9%), відповідач за розгляд справи в суді першої інстанції має відшкодувати позивачу 1140,95 грн (2422,40*47,1%) судового збору та 1884 грн. (4000*47,1%) витрат на правничу допомогу, а позивач відшкодувати відповідачу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції 1922,17 грн (3633,60*52,9%) судового збору та 1587 грн. (3000*52,9%) витрат на правничу допомогу.

Згідно з вимогою частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи вимоги цієї статті, колегія суддів остаточно визначає розрахунок судових витрат по справі у сумі 484,22 грн. ((1922,17+1587) (1140,95+1884)), який підлягає стягненню з позивача на користь відповідачки.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою її представником - адвокатом Скользнєвою Валерією Владиславівною задовольнити частково.

Заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 вересня 2025 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Айконс" (код ) заборгованість за кредитним договором № 966235 від 15 серпня 2020 року в загальному розмірі 10519 (десять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять) гривен.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Айконс" на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 484,22 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Лівінський
Судді Н.О. Тищук

Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складене 17 грудня 2025 року.