Справа № 331/1695/25
Провадження № 2/331/1637/2025
Олександрівський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Фісун Н.В., за участю секретаря Коростельової К.Ю. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (3% річних) за період з 13.03.2019 року по 23.02.2022 року у розмірі 9900,64грн., заборгованість з урахуванням індексу інфляції за період з 13.03. 2019 року по 23.02.2022 року у розмірі 21 473,53 грн та стягнути з ОСОБА_1 штраф за несвоєчасне страхування предмету застави за період з 12.03.2017 по 29.02.2020 у розмірі 41 268,00 грн. та стягнути з відповідачів судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2203/145-316/04 від 2 жовтня 2012 року, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати Відповідачеві грошові кошти, а Відповідач зобов`язався повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, передбачені Кредитним договором.
Умовами Кредитного договору передбачені наступні істотні умови кредитування: Сума кредиту 130 320,00 грн. (п. 1.1 Кредитного договору). Процентна ставка за користування кредитом 17,8 % річних. (п. 1.4.1 Кредитного договору).
За користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором (прострочена заборгованість) процентна ставка встановлюється в розмірі 22.8 % річних (п. 1.4.2. Кредитного договору).
Строк повернення кредитних коштів, до 1 жовтня 2017 року. (п. 1.3.1 Кредитного договору).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_1 було укладено Договір застави № 2203/53 від 2 жовтня 2012 року, згідно якого ОСОБА_1 надав в заставу рухоме майно, а саме: автомобіль марки KIA, модель Rio, 2012 року випуску , колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
В якості забезпечення зобов`язань за Кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 2203/53-01 від 2 жовтня 2012р., за умовами пункту 1.1. якого Відповідач-2 зобов`язався в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед Банком за виконання у повному обсязі Позичальником зобов`язань по Кредитному договору.
Враховуючи, що зазначене рішення суду протягом тривалого часу в повній мірі не виконувалося, Банк звернувся до суду з даною позовною заявою про стягнення заборгованості, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання відповідачами рішення суду.
Також, станом на 28 листопада 2024 року за порушення умов щодо зобов`язань відносно страхування предмету застави ОСОБА_1 (Кредитний договір №2203/145-316,04 від 2.10.2012р.) зобов`язаний сплатити банку, як заставодержателю, штраф у розмірі: 114 800,00х(1,5+0,75х36)% = 41 268,00гривень.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2025, відкрито провадження у вказаній справі у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін, оскільки наявні обставини, визначені ч. 3 ст. 274 ЦПК України. Учасники справи заперечень щодо такого порядку розгляду справи не надали.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, прохала суд задовольнити їх у повному обсязі.
Оскільки, представник позивача не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідачів, на підставі документів наявних у матеріалах справи з ухваленням заочного рішення, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з п. 2 ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Заслухавши представника позивача, дослідивши та проаналізувавши надані письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до частини першої статті 2ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України(далі ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Судом встановлено, що 2 жовтня 2012 року між АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2203/145-316/04, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати Відповідачеві грошові кошти, а Відповідач зобов`язався повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, передбачені Кредитним договором. Згідно п. 1.1 Кредитного договору сума кредиту 130 320,00 грн., процентна ставка за користування кредитом складає 17.8 % річних, (п. 1.4.1 договору).
Згідно п. 1.4.2. Кредитного договору за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором (прострочена заборгованість) процентна ставка встановлюється в розмірі 22,8 % річних. Строк повернення кредитних коштів до 1 жовтня 2017 року. (п. 1.3.1 Кредитного договору).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_1 було укладено Договір застави № 2203/53 від 2 жовтня 2012 року, згідно якого ОСОБА_1 надав в заставу рухоме майно, а саме: автомобіль марки KIA, модель Rio, 2012 року випуску , колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
В якості забезпечення зобов`язань за Кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 2203/53-01 від 2 жовтня 2012р., за умовами пункту 1.1. якого Відповідач-2 зобов`язався в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед Банком за виконання у повному обсязі Позичальником зобов`язань по Кредитному договору.
У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з п. 9 ч.2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а тому повинно відповідати вимогам, вміщеним у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року).
Згідно з ч.1, ч.2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
За змістом статей 524,533-535і625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначене вище судове рішення набрало законної сили та згідно відомостей зазначених позивачем у позовній заяві, в процесі виконавчого провадження заборгованість згідно вказаного рішення суду остаточно була погашена лише у 2024р.
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2203/145-316/04 від 2 жовтня 2012 року на суму несплаченої відповідачем ОСОБА_1 заборгованості за цим кредитним договором, що включає кредит та проценти, позивачем нараховано три проценти річних) за період з 13.03.2019 року по 23.02.2022 року у розмірі 9900,64грн., заборгованість з урахуванням індексу інфляції за період з 13.03. 2019 року по 23.02.2022 року у розмірі 21 473,53грн.
Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення передбачених статтею 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних витрат за період з 13.03.2019 року по 23.02.2022 року, а тому з відповідача ОСОБА_1 слід стягнути вищенаведені суми, відповідно до розрахунку , наданого позивачем, який відповідає вимогам закону.
Щодо позовних вимог про стягнення сум відповідно до статті 625 ЦК України з поручителя ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.
У відповідності до ч. 2,3ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно ч.4 ст. 559 Цивільного кодексу України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом.
П. 5.2. договору поруки № 2203/53 -01 від 2 жовтня 2012 року передбачено трирічний строк дії поруки з дня настання строку виконання зобов`язання, який настав 1жовтня 2017 року.
У пункті 12розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався, та було скасовано з 01 липня 2023 року.
Окрім того, відповідно до п. 19 "Прикінцевих та перехідних положень"Цивільного кодексу України в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні"в країні запроваджено воєнний стан, який на даний час триває.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наявні підстави для стягнення з поручителя інфляційних втрат та трьох процентів річних.
Щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 штрафу за несвоєчасне страхування предмету застави, суд зазначає наступне.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Відповідно п. 4.2 Договору застави № 2203/53 від 2 жовтня 2012 р. за кожний випадок невиконання чи неналежне виконання п. 3.3.4 даного договору Заставодавець сплачує на користь Заставодержателя штраф у розмірі 1,5% від заставної вартості предмета застави, визначеної у п.2.3 цього Договору, який збільшується на 0,75 п.п. щомісячно наростаючим підсумком починаючи з 2-го календарного місяця, що слідує за місяцем порушення.
Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 березня 2019 року у справі 310/10141/18 встановлено, що ОСОБА_1 станом на 16.10.2018 року мав наступну заборгованість у розмірі 112 179,52, яка складалася: заборгованість по тілу кредиту-97439,10 грн.,заборгованість по процентам -14740,42 грн.

Звертаючись до відповідача ОСОБА_1 з вимогою про стягнення штрафу, позивач зазначив, що станом на 28 листопада 2024 року за порушення умов щодо зобов`язань відносно страхування предмету застави ОСОБА_3 (Кредитний договір №2203/145-316,04 від 2.10.2012р.) зобов`язаний сплатити банку, як заставодержателю, штраф у розмірі: 114 800,00х(1,5+0,75х36)% = 41 268,00гривень.

У той же час станом на дату закінчення строку кредитного договору 1 жовтня 2017 року, зазначений штраф ОСОБА_1 не було нараховано, що підтверджено довідкою Банку про розрахунок заборгованості, рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 березня 2019 року у справі 310/10141/18.

Після закінчення строку дії кредитного договору кредитор має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, якщо зобов`язання залишається невиконаним.

Таким чином, право банку нараховувати проценти та пеню за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, тому його позовні вимоги про стягнення відсотків за кредитним договором та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором подані ним поза межами строку дії кредитного договору є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), підстав відступати від яких суд не вбачає.

З огляду на викладене, штрафні санкції відповідно до п. 4.2 Договору застави № 2203/53 від 2.10.2012 р. стягненню з ОСОБА_1 не підлягають.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду від 26 травня 2022 року у справі №205/6431/16-ц.

Згідно із частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на вищенаведене з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі по 716,07 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 611, 629, 1049,1050 ЦК України, ст. 3,4,11-13, 19, 263, 265 , 279 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного Банку «УКРГАЗБАНК» (місце знаходження: м.Київ, вул.Єреванська, буд.1, )

- заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (3% річних) за період з 13.03.2019 року по 23.02.2022 року у розмірі 9900,64грн.

- заборгованість з урахуванням індексу інфляції за період з 13.03. 2019 року по 23.02.2022 року у розмірі 21 473,53 грн .

Стягнути з ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного Банку «УКРГАЗБАНК» (місце знаходження: м.Київ, вул.Єреванська, буд.1, ) судовий збір в сумі 716,07 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 14.05.2025 року.

Суддя: Н.В.Фісун