Номер провадження: 22-ц/813/6507/25
Справа № 947/5492/25
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Коновалова В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

треті особи Київська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування

ІНФОРМАЦІЯ_1

Міністерство оборони України

розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Шахновського Олексія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 17 червня 2025 року

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи Київська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; Міністерство оборони України про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей,-

У С Т А Н О В И В:

Короткий виклад обставин справи

07.02.2025 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Шахновського Олексія Олександровича звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 , треті особи Київська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей, а саме просить встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування позову зазначив, що 28 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено шлюб, який зареєстровано Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис від 28 квітня 2007 року № 212. Від шлюбу сторони мають дітей - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі; ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2023 року по справі № 947/7526/23 (провадження № 2/947/1725/23) визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 разом з батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 березня 2023 року по справі № 947/980/23 (провадження № 2/947/1160/23) розірвано шлюб між сторонами. Після розлучення діти проживають з батьком. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № Х4-128267-ф/о діти проживають разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що з моменту розірвання шлюбу відповідач залишила сім`ю та відмовляється добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. Судовим наказом від 17 вересня 2024 року № 947/29057/24, виданим Київським районним судом м. Одеси стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 вересня 2024 року. Але у зв`язку з відсутністю доходу ОСОБА_3 не сплачує аліменти на утримання дітей. ОСОБА_3 фактично самоусунулась від утримання та виховання дітей, але епізодично спілкується та відвідує доньок. Позивач повністю самостійно утримує та виховує дітей, оплачує відвідування дітьми додаткових занять, купує речі та їжу, а також додаткові товари, необхідні для розвитку дітей, відвідує лікарів, що підтверджується доданими до позову доказами. Таким чином, позивач самостійно виховує та утримує дітей, що дає йому право на отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дітей, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, отримання відстрочки від мобілізації. Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений у позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції. Позивач вказує, що мати дітей не працює, не має доходу та відповідно не має можливості матеріально їх утримувати.

Короткий зміст ухвали суду

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 17 червня 2025 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи Київська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; Міністерство оборони України про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей. .

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції зазначав, що у відповідності до норм чинного законодавства, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. При встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. Позивач в позовній заяві зазначив, що діти проживають разом з ним та знаходиться на його утриманні та самостійному вихованні. Відповідачка визнала позовні вимоги та не заперечила, що не бере участі в вихованні дітей, що свідчить про відсутність між сторонами спору щодо участі матері у вихованні дітей, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі за відсутності предмету спору.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із вказаною ухвалою адвокат Шахновський Олексій Олександрович, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою безпосередньо до Одеського апеляційного суду та просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції новим складом суду.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що суд першої інстанції протиправно закрив провадження у справі, обмежив доступ позивача до правосуддя, чим порушив законні права та інтереси позивача.

Посилаючись на правову позицію у постанові ВП ВС від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) вважали, що з урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання встановлення факту одноосібного утримання та виховання дітей одним із батьків може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Вважали, що суд першої інстанції замість розгляду питання, яке заявлене позивачем, фактично вийшов за межі позовних вимог, вважаючи, що для вирішення заявлених позовних вимог має бути розглянуто питання позбавлення відповідачки батьківських прав, що є грубим посяганням на права відповідачки, так і обмеження позивача у можливості встановити відповідний факт, від якого залежить можливість набуття ним немайнових прав .

Крім цього, вважали, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що само по собі визнання відповідачкою факту самостійного виховання дітей позивачем, не надає позивачу можливості набути та реалізувати немайнові права, які можуть бути реалізовані тільки в разі встановлення такого факту рішенням суду. Визнання відповідачем факту самостійного виховання дітей ініціатором позову не унеможливлює вирішення цього питання в судовому порядку, шляхом ухвалення відповідного рішення суду по суті цих позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене зазначали, що звернення ОСОБА_1 до суду є обґрунтованим та правомірним наміром забезпечити юридичну визначеність у питанні, що має вирішальне значення для реалізації позивачем його права на відстрочку. Проте суд першої інстанції належної уваги не звернув на наведені вище норми права, висновки Верховного Суду, практику ЄСПЛ та фактичні обставини справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмету спору

Щодо явки сторін.

Сторони були сповіщені належним чином про дату, час та місце судового засідання, до судового засідання орган опіки та піклування звернувся з заявою про розгляд справи без участі, інших клопотань про відкладення не надходило, що у відповідності до ст.372 ЦПК України не заважає апеляційному перегляду.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Колегія суддів вважає, що таким вимогам закону, оскаржена ухвала відповідає в повній мірі.

Судовою колегією встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають дітей - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі; ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 березня 2023 року по справі № 947/980/23 (провадження № 2/947/1160/23) розірвано шлюб між сторонами.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2023 року по справі № 947/7526/23 (провадження № 2/947/1725/23) визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 разом з батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № Х4-128267-ф/о діти проживають разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що з моменту розірвання шлюбу відповідач залишила сім`ю та відмовляється добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання дітей.

Судовим наказом від 17 вересня 2024 року № 947/29057/24, виданим Київським районним судом м. Одеси стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 вересня 2024 року.

Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 20.03.2025 року вона визнала позовні вимоги повністю та просила їх задовольнити.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Частиною першою ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у вище зазначеній постанові, слідує, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Тобто, висновки суду першої інстанції, що відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних прав, судова колегія вважає законними та вірними.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини,незалежно від того,чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно із частиною 1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 4 ст. 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені ст. 150 СК України, а їх права щодо виховання дитини закріплені у ст. 151 СК України.

Так, за приписами ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За положеннями ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Стаття 157 СК України визначає порядок вирішення батьками питань щодо виховання дитини.

Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі:

1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів;

2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей.

У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків.

Закон не передбачає обов`язку підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні шляхом встановлення юридичного факту в судовому порядку. Натомість, такий факт може бути підтверджений за рішенням суду в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

За змістом наведених норм чинного законодавства, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Позивач в позовній заяві зазначив, що діти проживають разом з ним та знаходиться на його утриманні та самостійному вихованні.

Відповідачка визнала позовні вимоги та не заперечила, що не бере участі в вихованні дітей, що свідчить про відсутність між сторонами спору щодо участі матері у вихованні дітей, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про закриття провадження у справі за відсутності предмету спору.

Судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції є належними та відповідають законності прийняття оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції протиправно закрив провадження у справі, обмежив доступ позивача до правосуддя, чим порушив законні права та інтереси позивача, апеляційний суд вважає не слушними, так як в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_3 про визнання позовних вимог, на підставі чого судом першої інстанції зроблено вірні висновки про відсутність між сторонами спору щодо участі матері у вихованні дітей.

Посилання на правові позиції ВП ВС для застосування за аналогією у даній справі, на переконання апеляційного суду є необґрунтованими, адже така практика не є релевантною по відношенню до вирішення даного спору у судовому порядку, так як суд першої інстанції виходив з інших вищевказаних підстав, які за апеляційним переглядом встановлено належними, а тому такі мотиви задоволенню не підлягають.

Доводи, що суд першої інстанції замість розгляду питання, яке заявлене позивачем, фактично вийшов за межі позовних вимог, апеляційний суд вважає не слушними, так як судом першої інстанції вірно було з`ясовано відсутність спірних питань, а відповідачем визнано позовні вимоги.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що само по собі визнання відповідачкою факту самостійного виховання дітей позивачем, не надає позивачу можливості набути та реалізувати немайнові права, які можуть бути реалізовані тільки в разі встановлення такого факту рішенням суду, апеляційний суд вважає, що такі доводи є необґрунтованими, так як судом першої інстанції належним чином визначено підставу для закриття провадження у справі, а наведені мотиви позивача не є такими, що потребують встановлення, так як визнані сторонами.

Доводи апеляційної скарги, що звернення ОСОБА_1 до суду є обґрунтованим та правомірним наміром забезпечити юридичну визначеність у питанні, що має вирішальне значення для реалізації позивачем його права на відстрочку, апеляційний суд вважає також необґрунтованими та не ефективними способом захисту, так як предмет спору відсутній.

Інші доводи апелянтів є викладенням своєї позиції та не є критикою судового рішення по суті.

Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, взявши до уваги позицію учасників судового розгляду справи викладену у процесуальних документах, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, судова колегія приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення вимог апеляційних скарг.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу адвоката Шахновського Олексія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 17 червня 2025 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко