Провадження № 2/369/1660/25
РІШЕННЯ

Іменем України

25.02.2025 м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В. при секретарі судового засідання Лисяк К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 761/45621/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кара Олександра Олександрівна про визнання недійсним правочину, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 р. позивач ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Сандугей І. В., звернувся до суду з даною позовною заявою до відповідачки ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кара О. О. про визнання правочину недійсним.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні обставини.

7.10.2016 р. між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований Деснянським районним у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві.

Знаходячись у зареєстрованому шлюбі, позивач прийняв рішення щодо купівлі земельної ділянки кадастровий № :01:006:5179, площею 0,015 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

11.12.2018 р. позивач уклав договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Герасимів Ю. В., та зареєстровано в реєстрі за № 44527610.

Того ж дня, уклав договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 124,8 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Герасимів Ю. В., та зареєстровано в реєстрі за № 44527307.

Тобто житловий будинок розташований на вищевказаній земельній ділянці.

11.12.2018 р., з метою придбання вказаної нерухомості, позивач уклав з АТ КБ «Приватбанк» договору про іпотечний кредит № KID4GB.

Зобов`язання за вказаним кредитним договором забезпечені договором іпотеки нерухомого майна вищевказаним будинком та земельною ділянкою.

1.11.2022 р., знаходячись у зареєстрованому шлюбі, позивач придбав автомобіль марки «Хундай Кона», д.н.з. НОМЕР_1 , 2022 року випуску, який зареєстрував на себе.

4.11.2022 р., з метою придбання вказаного автомобіля, позивач уклав з АТ «Державний ощадний банк України» договору споживчого кредиту № 1587_0104.

На теперішній час, за вказаним кредитним договором існує заборгованість майже половина від отриманого кредиту.

З літа 2023 р. відносини між подружжям погіршилися.

Позивач зазначає, що під тиском відповідачки, 21.07.2023 р. між сторонами був укладений Шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара О. О., зареєстрований в реєстрі за № 4475.

Умовами вказаного Шлюбного договору визначено, що вищевказане майно житловий будинок, земельна ділянка та автомобіль є особистою приватною власністю відповідачки ОСОБА_2 (п. 1.1., 1.2 вказаного договору). При цьому, зобовьязання щодо сплати кредитів покладається на позивача.

Згідно п. 3 вказаного Шлюбного договору встановлено, що у випадку розірвання шлюбу, в якому сторони перебувають, Чоловік зобов`язується платити Дружині суму у розмірі 100 000 грн., щомісяця не пізніше 15 числа кожного місяця з дня розірвання шлюбу пожиттєво.

Позивач вважає, що вказаний договір був укладений під психологічним тиском відповідачки, на вкрай не вигідних умовах та не відповідає вимогам ч. 5 ст. 93 СК України, згідно якої за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

З огляду на викладене позивач просить суд визнати недійсним шлюбний договір від 21 липня 2023 р., що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара О. О., зареєстрований в реєстрі за № 4475.

22.02.2024 р. ухвалою суду відкрито провадження у даній справі, постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

04.06.2024 р. до суду надійшли письмові пояснення третьої особи по справі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кара О. О., в яких вона зазначає, що з преамбули Шлюбного договору вбачається, що сторони його уклали та підписали, попередньо ознайомившись з загальними вимогами, додержання яких є необхідності для чинності правочину, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, яке відповідало їх внутрішній волі, як учасників цього правочину, розуміючи його природу, а також свої права та обов`язки за Шлюбним договором, з метою врегулювання майнових відносин між собою, на засадах взаємної поваги один до одного. Як зазначається в п. 13 Шлюбного договору, сторони стверджують, що у момент укладення Шлюбного договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керуватись ними, що вони не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково), не перебувають у хворобливому стані, не страждають на момент укладення Шлюбного договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, правочин вчиняють з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фактичним), який не приховує інший правочин (не є удаваним). З Шлюбного договору також вбачається, що він був підписаний позивачем та відповідачем в присутності нотаріуса, який встановив їх особи та перевірив їх дієздатність. Як на одну з підстав недійсності Шлюбного договору позивач посилається на недотримання положень ч. 5 ст. 93 СК України, згідно якої за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Проте умовами Шлюбного договору визначається саме правовий режим майна в шлюбі, а саме: житловий будинок, земельна ділянка та автомобіль марки HYUNDAI вважаються особистою приватною власністю дружини, подальше володіння, розпорядження і користування ними здійснюється самостійно, на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження. При цьому, відповідно до даних з Реєстру речових прав, доданого позивачем до позовної заяви, вищезазначене майно зареєстроване за позивачем. Більше того, реєстрація права власності дружини відповідачки по справі на вищевказане майно не могла бути проведена на підставі вказаного Шлюбного договору. Отже, фактично оспорюваним Шлюбним договором майно не передавалося у власність дружини, а лише змінено його правовий режим. Відповідно ст. 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Сторони уклали та підписали спірний Шлюбний договір у присутності нотаріуса, згідно ст. 45 Закону України «Про нотаріат», зазначили порядок регулювання майнових відносин між собою, як подружжя, зазначили свої майнові права та обов`язки, правовий режим та зміни правового режиму вказаного сторонами майна (будинок, земельна ділянка, автомобіль), набутого ними у шлюбі, визначили таке майно особистим майном відповідачки у відповідності до ч. 1 ст. 93 СК України, п.п. 2.5, 2.8, гл. 5, розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що затверджений наказом МЮ України від 22.02.2012 р. № 296/5, визначили при цьому окремі умови Шлюбного договору після припинення шлюбу, у відповідності до ч. 2 ст. 96 СК України, тобто уклали правочин, якій відповідає вимогам діючого законодавства України. Вважає, що позов не підлягає задоволенню.

28.11.2024 р. в підготовчому судовому засідання, представником відповідачки ОСОБА_2 було долучені письмові пояснення, в яких відповідачка зазначає, що 7.10.2016 р. між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований Деснянським районним у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві. Знаходячись у зареєстрованому шлюбі, сторони спільно прийняли рішення щодо купівлі земельної ділянки кадастровий № :01:006:5179, площею 0,015 Га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 11.12.2018 р. уклали договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Герасимів Ю. В., та зареєстровано в реєстрі за № 44527610. Того ж дня, уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 124,8 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Герасимів Ю. В., та зареєстровано в реєстрі за № 44527307. Тобто житловий будинок розташований на вищевказаній земельній ділянці. Також спільним рішенням сторони визначили, що вказана земельна ділянка та житловий будинок будуть оформлені на позивача ОСОБА_1 11.12.2018 р., з метою придбання вказаної нерухомості, сторони спільно прийняли рішення щодо укладання з АТ КБ «Приватбанк» договору про іпотечний кредит № KID4GB, який також був оформлений на позивача. Зобов`язання за вказаним кредитним договором забезпечені договором іпотеки нерухомого майна вищевказаним будинком та земельною ділянкою. 1.11.2022 р., знаходячись у зареєстрованому шлюбі, сторони спільно прийняли рішення щодо придбання автомобіля марки «Хундай Кона», д.н.з. НОМЕР_1 , 2022 року випуску. 4.11.2022 р., з метою придбання вказаного автомобіля, сторони спільно прийняли рішення щодо укладання з АТ «Державний ощадний банк України» договору споживчого кредиту № 1587_0104. Також, спільним рішенням визначили, що вказаний автомобіль буде зареєстрований за позивачем ОСОБА_1 . Зобов`язання за вказаним кредитним договором були забезпечені шляхом укладення між відповідачкою ОСОБА_2 та АТ «Державний ощадний банк України» договорів поруки № 1732 від 4.11.2022 р., № 1733 від 4.11.2022 р. (копії договорів поруки № 1732 від 4.11.2022 р., № 1733 від 4.11.2022 р. додаються). Про наявність вказаних договорів поруки позивач у своїй заяві до суду не зазначає, оскільки наявність вказаних договорів поруки спростовує твердження позивача в частині укладення шлюбного договору на вкрай не вигідних для нього умовах (покладання лише на позивача обов`язку сплати кредиту). 21.07.2023 р. між сторонами був укладений Шлюбний договір, посвідчений ПНКМНО Кара О. О., зареєстрований в реєстрі за № 4475. Умовами вказаного Шлюбного договору визначено, що вищевказане майно житловий будинок, земельна ділянка та автомобіль є особистою приватною власністю відповідачки ОСОБА_2 (п. 1.1., 1.2 вказаного договору). Згідно п. 3 вказаного Шлюбного договору встановлено, що у випадку розірвання шлюбу, в якому сторони перебувають, Чоловік зобов`язується платити Дружині суму у розмірі 100 000 грн., щомісяця не пізніше 15 числа кожного місяця з дня розірвання шлюбу пожиттєво. Вказаний Шлюбний договір був укладений внаслідок чисельних подружніх зрад позивача, як підтвердження збереження шлюбу. Позивач вів аморальний спосіб життя, не притримувався сімейних цінностей, постійно принижував та зраджував дружину відповідачку по справі. Конфлікти в сім`ї виникали на підставі того, що позивач ОСОБА_1 постійно принижував дружину, поводився агресивно, фінансово не брав участі в утриманні та забезпеченні базових побутових потреб сім`ї, натомість витрачав кошти на інші особисті потреби. Після підписання вказаного Шлюбного договору, у позивача одразу погіршилось самопочуття. 26.07.2022 р. позивач звертався до лікаря-психіатра, у нього зафіксована гостра реакція на стрес. Навіть після підписання вказаного Шлюбного договору між сторонами не припинилися сварки, оскільки позивач продовжував зраджувати дружину відповідачку по справі. Постановою Києво-Святошинського райсуду Київської області від 30.10.2023 р. відповідачку ОСОБА_2 було притягнуто до відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Але вказаною постановою суду підтверджується той факт, що конфліктна ситуація трапилась внаслідок подружніх зрад позивача, тобто на грунті ревнощів. 18.10.2023 р. позивач потрапив до лікарні з діагнозом «Отруєння карбамазепіном. Помірний депресивний розлад з суїцидальною спробою». Але вказані документи не можуть бути доказами підписання позивачем спірного Шлюбного договору під дією психологічного та фізичного тиску з боку відповідачки, оскільки вказують на обставини, що виникли після укладання Шлюбного договору (21.07.2023 р.). При цьому, з преамбули Шлюбного договору вбачається, що сторони його уклали та підписали, попередньо ознайомившись з загальними вимогами, додержання яких є необхідності для чинності правочину, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, яке відповідало їх внутрішній волі, як учасників цього правочину, розуміючи його природу, а також свої права та обов`язки за Шлюбним договором, з метою врегулювання майнових відносин між собою, на засадах взаємної поваги один до одного. Як зазначається в п. 13 Шлюбного договору, сторони стверджують, що у момент укладення Шлюбного договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керуватись ними, що вони не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково), не перебувають у хворобливому стані, не страждають на момент укладення Шлюбного договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, правочин вчиняють з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фактичним), який не приховує інший правочин (не є удаваним). З Шлюбного договору також вбачається, що він був підписаний позивачем та відповідачем в присутності нотаріуса, який встановив їх особи та перевірив їх дієздатність. Як на одну з підстав недійсності Шлюбного договору позивач посилається на недотримання положень ч. 5 ст. 93 СК України, згідно якої за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Проте умовами Шлюбного договору визначається саме правовий режим майна в шлюбі, а саме: житловий будинок, земельна ділянка та автомобіль марки HYUNDAI вважаються особистою приватною власністю дружини, подальше володіння, розпорядження і користування ними здійснюється самостійно, на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження. При цьому, відповідно до даних з Реєстру речових прав, доданого позивачем до позовної заяви, вищезазначене майно зареєстроване за позивачем. Більше того, реєстрація права власності дружини відповідачки по справі на вищевказане майно і не могла б бути проведена на підставі вказаного Шлюбного договору. Отже, фактично оспорюваним Шлюбним договором майно не передавалося у власність дружини, а лише змінено його правовий режим. Відповідно ст. 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Сторони уклали та підписали спірний Шлюбний договір у присутності нотаріуса, згідно ст. 45 Закону України «Про нотаріат», зазначли порядок регулювання майнових відносин між собою, як подружжя, зазначили свої майнові права та обов`язки, правовий режим та зміни правового режиму вказаного сторонами майна (будинок, земельна ділянка, автомобіль), набутого ними у шлюбі, визначили таке майно особистим майном відповідачки у відповідності до ч. 1 ст. 93 СК України, п.п. 2.5, 2.8, гл. 5, розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що затверджений наказом МЮ України від 22.02.2012 р. № 296/5, визначили при цьому окремі умови Шлюбного договору після припинення шлюбу, у відповідності до ч. 2 ст. 96 СК України, тобто уклали правочин, якій відповідає вимогам діючого законодавства України. В зв`язку з чим, твердження позивача, щодо невідповідності вимогам Закону змісту Шлюбного договору, у якому не згадується що один автомобіль «Рено Дастер», д.н.з. НОМЕР_2 , який, нібито, вчинений проти волі позивача, внаслідок застосування до нього фізичного та психологічного тиску з боку відповідачки, за відсутністю вільного волевиявлення позивача, не у відповідності до його внутрішній волі, є безпідставними, необгрунтованими та спростовуються преамбулою та п. 13 даного Шлюбного договору. Майно за спірним Шлюбним договором не передавалось у власність відповідачки, а лише змінено його правовий режим, що відповідає вимогам законодавства України. Відповідно до даних з Реєстру речових прав, доданого позивачем до позовної заяви, вищезазначене майно зареєстроване за позивачем. Реєстрація права власності на вищевказане майно не могла б бути проведена за відповідачкою на підставі вказаного Шлюбного договору, оскільки спірний договір не передбачав перехід права власності на майно, а визначив лише його правовий режим. Більш того, на даний час, не відповідачка має бажання розлучатися з позивачем (провадження у справі № 369/17586/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, ухвалою суду від 17.05.2024 р. залишено позов без розгляду), а навпаки позивач ОСОБА_1 розлучається з позивачкою (в провадженні Шевченківського райсуду м. Києва перебуває справа № 761/22623/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу), що спростовує твердження позивача про психологічний тиск та бажання отримати фінансовий зиск з боку відповідачки. Вказані докази копії договорів поруки № 1732 від 4.11.2022 р. та № 1733 від 4.11.2022 р., копія ухвали Києво-Святошинського райсуду Київської обл. від 17.05.2024 р., копія інформації з сайту «Судова влада України» від 6.11.2024 р. були отримані адвокатом Євсєєвим В. В. лише у жовтні-листопаді 2024 р., в зв`язку з укладеним договором про правову допомогу ОСОБА_2 , тобто після спливу строку на подання відзиву (відзив на позов не подавався). Враховуючи те, що позивач ніяким чином не довів дії на нього психологічного чи фізичного тиску під час укладення Шлюбного договору, більше того він особисто наполягав на його укладенні, та враховуючи його добровільну згоду на підписання спірного Шлюбного договору, що засвідчено нотаріусом, тому доводи позивача про те, що Шлюбний договір ним було укладено без його вільного волевиявлення, внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку ОСОБА_2 , є надуманими та недоведеними. Крім того, спірний Шлюбний договір, укладений між сторона з дотримання всіх вимог законодавства України, підстави для визнання його недійсним відсутні. Просить суд у задоволенні позову відмовити.

У підготовчому судовому засіданні 28.11.2024 р. відповідачем долучено до матеріалів справі додаткові докази: копії договорів поруки № 1732 від 4.11.2022 р. та № 1733 від 4.11.2022 р., копію ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.05.2024 р., копію інформації з сайту «Судова влада України» від 6.11.2024 р.

28.11.2024 р. ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні 25 лютого 2025 року сторони подали заяви щодо розгляду справи у письмовому провадженні.

07.10.2016 р. між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований Деснянським районним у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві.

Знаходячись у зареєстрованому шлюбі, сторони спільно прийняли рішення щодо купівлі земельної ділянки кадастровий № :01:006:5179, площею 0,015 Га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 11.12.2018 р. уклали договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Герасимів Ю. В., та зареєстровано в реєстрі за № 44527610.

Того ж дня, уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 124,8 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Герасимів Ю. В., та зареєстровано в реєстрі за № 44527307.

Тобто житловий будинок розташований на вищевказаній земельній ділянці.

Також спільним рішенням сторони визначили, що вказана земельна ділянка та житловий будинок будуть оформлені на позивача ОСОБА_1 11.12.2018 р., з метою придбання вказаної нерухомості, сторони спільно прийняли рішення щодо укладання з АТ КБ «Приватбанк» договору про іпотечний кредит № KID4GB, який також був оформлений на позивача. Зобов`язання за вказаним кредитним договором забезпечені договором іпотеки нерухомого майна вищевказаним будинком та земельною ділянкою.

1.11.2022 р., знаходячись у зареєстрованому шлюбі, сторони спільно прийняли рішення щодо придбання автомобіля марки «Хундай Кона», д.н.з. НОМЕР_1 , 2022 року випуску. 4.11.2022 р., з метою придбання вказаного автомобіля, сторони спільно прийняли рішення щодо укладання з АТ «Державний ощадний банк України» договору споживчого кредиту № 1587_0104.

Також, спільним рішенням визначили, що вказаний автомобіль буде зареєстрований за позивачем ОСОБА_1 . Зобов`язання за вказаним кредитним договором були забезпечені шляхом укладення між відповідачкою ОСОБА_2 та АТ «Державний ощадний банк України» договорів поруки № 1732 від 4.11.2022 р., № 1733 від 4.11.2022 р.

Наявність вказаних договорів поруки спростовує твердження позивача в частині укладення шлюбного договору на вкрай не вигідних для нього умовах (покладання лише на позивача обов`язку сплати кредиту).

21.07.2023 р. між сторонами був укладений Шлюбний договір, посвідчений ПНКМНО Кара О. О., зареєстрований в реєстрі за № 4475. Умовами вказаного Шлюбного договору визначено, що вищевказане майно житловий будинок, земельна ділянка та автомобіль є особистою приватною власністю відповідачки ОСОБА_2 (п. 1.1., 1.2 вказаного договору).

Згідно п. 3 вказаного Шлюбного договору встановлено, що у випадку розірвання шлюбу, в якому сторони перебувають, Чоловік зобов`язується платити Дружині суму у розмірі 100 000 грн., щомісяця не пізніше 15 числа кожного місяця з дня розірвання шлюбу пожиттєво.

Вказаний Шлюбний договір був укладений внаслідок чисельних подружніх зрад позивача, як підтвердження збереження шлюбу.

26.07.2022 р. позивач звертався до лікаря-психіатра, у нього зафіксована гостра реакція на стрес.

Постановою Києво-Святошинського райсуду Київської області від 30.10.2023 р. відповідачку ОСОБА_2 було притягнуто до відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. У вказаній постанові суду зазначено, що конфліктна ситуація трапилась внаслідок подружніх зрад позивача, тобто на грунті ревнощів.

18.10.2023 р. позивач потрапив до лікарні з діагнозом «Отруєння карбамазепіном. Помірний депресивний розлад з суїцидальною спробою».

Але вказані документи не можуть бути доказами підписання позивачем спірного Шлюбного договору під дією психологічного та фізичного тиску з боку відповідачки, оскільки вказують на обставини, що виникли після укладання Шлюбного договору (21.07.2023 р.).

При цьому, з преамбули Шлюбного договору вбачається, що сторони його уклали та підписали, попередньо ознайомившись з загальними вимогами, додержання яких є необхідності для чинності правочину, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, яке відповідало їх внутрішній волі, як учасників цього правочину, розуміючи його природу, а також свої права та обов`язки за Шлюбним договором, з метою врегулювання майнових відносин між собою, на засадах взаємної поваги один до одного.

Як зазначається в п. 13 Шлюбного договору, сторони стверджують, що у момент укладення Шлюбного договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керуватись ними, що вони не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково), не перебувають у хворобливому стані, не страждають на момент укладення Шлюбного договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, правочин вчиняють з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фактичним), який не приховує інший правочин (не є удаваним).

З шлюбного договору також вбачається, що він був підписаний позивачем та відповідачем в присутності нотаріуса, який встановив їх особи та перевірив їх дієздатність. Як на одну з підстав недійсності Шлюбного договору позивач посилається на недотримання положень ч. 5 ст. 93 СК України, згідно якої за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Проте умовами Шлюбного договору визначається саме правовий режим майна в шлюбі, а саме: житловий будинок, земельна ділянка та автомобіль марки HYUNDAI вважаються особистою приватною власністю дружини, подальше володіння, розпорядження і користування ними здійснюється самостійно, на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження.

При цьому, відповідно до даних з Реєстру речових прав, доданого позивачем до позовної заяви, вищезазначене майно зареєстроване за позивачем. Більше того, реєстрація права власності дружини відповідачки по справі на вищевказане майно і не могла б бути проведена на підставі вказаного Шлюбного договору.

Отже, фактично оспорюваним Шлюбним договором майно не передавалося у власність дружини, а лише змінено його правовий режим.

Відповідно ст. 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Сторони уклали та підписали спірний Шлюбний договір у присутності нотаріуса, згідно ст. 45 Закону України «Про нотаріат», зазначили порядок регулювання майнових відносин між собою, як подружжя, зазначили свої майнові права та обов`язки, правовий режим та зміни правового режиму вказаного сторонами майна (будинок, земельна ділянка, автомобіль), набутого ними у шлюбі, визначили таке майно особистим майном відповідачки у відповідності до ч. 1 ст. 93 СК України, п.п. 2.5, 2.8, гл. 5, розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що затверджений наказом МЮ України від 22.02.2012 р. № 296/5, визначили при цьому окремі умови Шлюбного договору після припинення шлюбу, у відповідності до ч. 2 ст. 96 СК України, тобто уклали правочин, якій відповідає вимогам діючого законодавства України.

На даний час, позивачем у справі про розлучення є саме позивач ОСОБА_1 (провадження у справі № 369/17586/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, ухвалою суду від 17.05.2024 р. залишено позов без розгляду), а в провадженні Шевченківського райсуду м. Києва перебуває справа № 761/22623/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, що спростовує твердження позивача про психологічний тиск та бажання отримати фінансовий зиск з боку відповідачки, що підтверджується копією ухвали Києво-Святошинського райсуду Київської обл. від 17.05.2024 р., копією інформації з сайту «Судова влада України» від 6.11.2024 р.

У судове засідання 25.02.2025 року сторони не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У разі неявки всіх учасників справи судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику ) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України).

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

За правилами ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

26.07.2023 р. позивач звертався до лікаря-психіатра, у нього зафіксована гостра реакція на стрес. Постановою Києво-Святошинського райсуду Київської області від 30.10.2023 р. відповідачку ОСОБА_2 було притягнуто до відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. У вказаній постанові суду зазначено, що конфліктна ситуація трапилась внаслідок подружніх зрад позивача, тобто на грунті ревнощів.

18.10.2023 р. позивач потрапив до лікарні з діагнозом «Отруєння карбамазепіном. Помірний депресивний розлад з суїцидальною спробою».

Але вказані документи не можуть бути доказами підписання позивачем спірного Шлюбного договору під дією психологічного та фізичного тиску з боку відповідачки, оскільки вказують на обставини, що виникли після укладання Шлюбного договору (21.07.2023 р.).

При цьому, з преамбули Шлюбного договору вбачається, що сторони його уклали та підписали, попередньо ознайомившись з загальними вимогами, додержання яких є необхідності для чинності правочину, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, яке відповідало їх внутрішній волі, як учасників цього правочину, розуміючи його природу, а також свої права та обов`язки за Шлюбним договором, з метою врегулювання майнових відносин між собою, на засадах взаємної поваги один до одного.

Як зазначається в п. 13 Шлюбного договору, сторони стверджують, що у момент укладення Шлюбного договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керуватись ними, що вони не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково), не перебувають у хворобливому стані, не страждають на момент укладення Шлюбного договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, правочин вчиняють з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фактичним), який не приховує інший правочин (не є удаваним).

З Шлюбного договору також вбачається, що він був підписаний позивачем та відповідачем в присутності нотаріуса, який встановив їх особи та перевірив їх дієздатність. Як на одну з підстав недійсності Шлюбного договору позивач посилається на недотримання положень ч. 5 ст. 93 СК України, згідно якої за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Проте умовами Шлюбного договору визначається саме правовий режим майна в шлюбі, а саме: житловий будинок, земельна ділянка та автомобіль марки HYUNDAI вважаються особистою приватною власністю дружини, подальше володіння, розпорядження і користування ними здійснюється самостійно, на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження.

При цьому, відповідно до даних з Реєстру речових прав, доданого позивачем до позовної заяви, вищезазначене майно зареєстроване за позивачем. Більше того, реєстрація права власності дружини відповідачки по справі на вищевказане майно і не могла б бути проведена на підставі вказаного Шлюбного договору.

Отже, фактично оспорюваним Шлюбним договором майно не передавалося у власність дружини, а лише змінено його правовий режим.

Відповідно ст. 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Сторони уклали та підписали спірний Шлюбний договір у присутності нотаріуса, згідно ст. 45 Закону України «Про нотаріат», зазначили порядок регулювання майнових відносин між собою, як подружжя, зазначили свої майнові права та обов`язки, правовий режим та зміни правового режиму вказаного сторонами майна (будинок, земельна ділянка, автомобіль), набутого ними у шлюбі, визначили таке майно особистим майном відповідачки у відповідності до ч. 1 ст. 93 СК України, п.п. 2.5, 2.8, гл. 5, розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що затверджений наказом МЮ України від 22.02.2012 р. № 296/5, визначили при цьому окремі умови Шлюбного договору після припинення шлюбу, у відповідності до ч. 2 ст. 96 СК України, тобто уклали правочин, якій відповідає вимогам діючого законодавства України. В зв`язку з чим, твердження позивача, щодо невідповідності вимогам Закону змісту Шлюбного договору, у якому не згадується що один автомобіль «Рено Дастер», д.н.з. НОМЕР_2 , який, нібито, вчинений проти волі позивача, внаслідок застосування до нього фізичного та психологічного тиску з боку відповідачки, за відсутністю вільного волевиявлення позивача, не у відповідності до його внутрішній волі, є безпідставними, необгрунтованими та спростовуються преамбулою та п. 13 даного Шлюбного договору.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду.

У вказаній справі позивачем не було надано достовірні та допустимі докази того, що спірний Шлюбний договір укладений під психологічним тиском відповідачки, на вкрай не вигідних умовах, не відповідає вимогам ч. 5 ст. 93 СК України, оскільки погіршення стану здоров`я, на яке посилався позивач, відбулося вже після підписання спірного договору (21.07.2023 р.), конфліктна ситуація щодо притягнення відповідачки за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (подія 12.09.2023 р.) відбулась також після підписання спірного договору (21.07.2023 р.), а майно за спірним Шлюбним договором не передавалось у власність відповідачки, а лише змінено його правовий режим, що відповідає вимогам законодавства України. При цьому, відповідно до даних з Реєстру речових прав, доданого позивачем до позовної заяви, вищезазначене майно зареєстроване за позивачем. Реєстрація права власності на вищевказане майно не могла б бути проведена за відповідачкою на підставі вказаного Шлюбного договору, оскільки спірний договір не передбачав перехід права власності на майно, а визначив лише його правовий режим.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кара Олександра Олександрівна про визнання недійсним правочину задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору на підставі ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 14, 82, 141, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кара Олександра Олександрівна про визнання недійсним правочину відмовити повністю.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 13.05.2025 року.

Суддя А.В. Янченко