Дата документу 29.12.2025 Справа № 336/6737/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/6737/25 Головуючий у 1 інстанції: Гасанбеков С.С.
Провадження № 22-ц/807/2335/25 Суддя-доповідач: Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Подліянової Г.С.,

Трофимової Д.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 на ухвалу Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Котляр Анни Ігорівни про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, скасування постанови та свідоцтв про право на спадщину, визнання права на обов`язкову частку у спадщині та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

04 листопада 2025 року до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов вищезазначений цивільний позов.

Матеріали справи надійшли до Новомиколаївського районного суду Запорізької області на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.07.2025.

Позовна заява була подана до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 18.07.2025. Позивач просить суд:

- визнати дії приватного нотаріуса Котляр Анни Ігорівни щодо оформлення спадкових справ № 4/2024 та № 5/2024 такими, що порушують права малолітньої ОСОБА_2 ;

- скасувати постанову нотаріуса Котляр А.І. про відмову у вчиненні дій щодо охорони спадкового майна та призначення управителя, як таку, що суперечить вимогам ст.ст. 1283, 1284, 1287 ЦК України та порушує права малолітньої спадкоємиці;

- визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину, видані ОСОБА_3 іншим особам ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та іншим), у частині спадкового майна, що належало ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та яке мало бути передано малолітній ОСОБА_2 ;

- зобов`язати нотаріуса Котляр А.І. внести зміни до спадкових справ №4/2024 та №5/2024, включивши до спадкової маси повний перелік спадкового майна, що належало ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у тому числі майно, вказане в ухвалі суду від 16.06.2025;

- зобов`язати нотаріуса вчинити опис спадкового майна відповідно до ст. 1283 ЦК України;

- визнати право ОСОБА_2 на обов`язкову частку в спадщині після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у розмірі не меншому, ніж передбачено ч. 1 ст. 1241 ЦК України, з урахуванням повного утримання дитини спадкодавцями, що надає підстави для збільшення частки;

- зобов`язати нотаріуса Котляр А.І. внести зміни до спадкових справ №4/2024 та №5/2024, включивши до спадкової маси повний перелік спадкового майна, що належало ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у тому числі майно, вказане в ухвалі суду від 16.06.2025;

- визнати за малолітньою ОСОБА_2 право на спадкування у повному обсязі паїв і земельних ділянок, що належали ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , включаючи: 3 паї по діду (2 спадкових, 1 його власний); 43 га по діду (акт постійного користування); городи по діду (0,47, 0,30, 0,22, 0,21 га); 1 пай 5,37 га і город 1,5 га по батькові; інші земельні ділянки, що перебували у власності або користуванні спадкодавців та не були включені до спадкової маси, але мають бути зафіксовані, описані та враховані нотаріусом відповідно до ст. 1283 ЦК України;

- зобов`язати відповідача направити повідомлення органу опіки про відкриття спадкових справ та здійснити всі дії для забезпечення захисту прав малолітньої спадкоємиці;

- зобов`язати відповідача призначити управителя спадкового майна відповідно до ст. 1284 ЦК України;

- витребувати у нотаріуса повні спадкові справи №4/2024 та №5/2024 для ознайомлення та перевірки їх повноти, складу спадкової маси та дотримання процедури.

- зобов`язати нотаріуса надати суду повні копії спадкових справ №4/2024 і №5/2024, включно з усіма заявами, протоколами огляду майна, постановами, копіями виданих свідоцтв, поясненнями інших спадкоємців;

- витребувати у відповідача (нотаріуса) копії усіх заяв, документів, рішень та протоколів огляду майна, що стосуються спадкових справ №4/2024 та №5/2024;

- стягнути компенсацію моральної шкоди у розмірі 300000,00 грн.

Ухвалою Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2025 року позовну заяву повернуто позивачу.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду скарги ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції повної тотожності предмета спору, підстав та сторів зі справою №317/2966/25 не встановив та не обґрунтував, обмежившись загальними посиланнями на «подібність» позовів, що не відповідає вимогам ст. 185 ЦПК України.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).

Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду не відповідає.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

В силу вимог ст.367 ч.1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що питання про відкриття провадження за первісно поданою позовною заявою у справі № 317/2966/25 станом на 10.11.2025 перебуває на стадії вирішення, позовна заява ОСОБА_1 від 18.07.2025 у цій справі підлягає поверненню їй на підставі п. 6 ч. 4 ст. 185 ЦПК України.

Проте, такий висновок зроблено передчасно, всупереч нормам процесуального права та матеріалам справи.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод".

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі "Bellet у. France" Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 статті 174 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є, зокрема, позовна заява (ч. 2 ст. 174 ЦПК України)

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Приписи пункту 6 частини 4 статті 185 ЦПК України направлені на виключення випадків одночасного розгляду декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав.

Повернення позовної заяви у цьому разі можливе лише за умови, коли позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.

Таким чином, необхідна наявність водночас трьох складових: тотожних сторін спору; тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав, зокрема, повертати позовну заяву.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

У свою чергу, підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15 (провадження № 14-58цс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Отже, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за суб`єктним складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, такі позови є тотожними і в такому разі суд залишає позов без розгляду з дотриманням правового механізму, передбаченого положеннями статті 257 ЦПК України.

У свою чергу, нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав, зокрема залишати позов без розгляду.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування вимог пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України та залишення позову без розгляду викладено в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 755/16267/17, від 23 листопада 2022 року у справі № 759/2532/22-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 520/97/18, від 30 червня 2023 року у справі № 522/13894/22.

У постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/21932/21 зазначено, що по суті, пред`явлення цього позову, коли на розгляді перебуває інший тотожний позов, є зловживанням процесуальними правами (пункт 2 частини другої статті 44 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що в провадженні Новомиколаївського районного суду Запорізької області перебуває цивільна справа № 317/2966/25 за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Котляр Анни Ігорівни; органу опіки Новомиколаївської селищної ради; ОСОБА_5 ; ОСОБА_4 , у якій станом на 10.11.2025 не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.

Зі змісту позовної заяви у справі, що переглядається, вбачається, що позов пред`явлено до приватного нотаріуса Котляр Анни Ігорівни.

У цивільній справі № 317/2966/25 позов подано до приватного нотаріуса Котляр Анни Ігорівни; органу опіки Новомиколаївської селищної ради; ОСОБА_5 ; ОСОБА_4 .

Таким чином, у справі, яка переглядається, та цивільній справі № 317/2966/25 не збігаються сторни, тобто відсутній один з елементів, передбачених приписами пункту 6 частини 4 статті 185 ЦПК України.

Не звернувши уваги на зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового та передчасного висновку про наявність підстав, визначених п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, для повернення позовної заяви.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, то питання відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає вирішенню по завершенню розгляду справи по суті.

Керуючись ст.ст. 259, 353, 367-369, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді: