Єдиний унікальний номер судової справи: 486/2055/24
Номер провадження 22-ц/812/2228/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 квітня 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Савіна О.І., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька дитини,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька дитини

Позивач зазначала, 27 квітня 2023 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 . Від подружнього життя сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання яких рішеннями Оболонського районного суду м. Києва з відповідача стягнуто аліменти.

На теперішній час з відповідачем вона не проживає та за взаємною згодою діти проживають з нею, жодного спору щодо визначення місця проживання дітей немає. З метою реєстрації місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_5 за адресою своєї реєстрації: АДРЕСА_1 , вона звернулась до Управління надання адміністративних послуг з проханням про реєстрацію дитини, однак їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю письмової згоди батька дитини, який на її звернення щодо згоди на реєстрацію місця проживання дитини ніяких відповідей не надає.

Посилаючись на викладене та на ст. 29 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п.65 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, позивач просила суд надати їй дозвіл на реєстрацію місця проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 без згоди батька ОСОБА_2 .

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 квітня 2025 року (вступна та резолютивна частини) позов задоволено. Надано дозвіл ОСОБА_1 на реєстрацію місця проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 без згоди батька ОСОБА_2 .

Згідно інформації Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 листопада 2025 року головуючого у справі суддю Савіна О.І. рішенням Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 25 червня 2025 року відсторонено від здійснення правосуддя. 02 жовтня 2025 року рішенням Вищої ради правосуддя суддю ОСОБА_8 звільнено з посади судді Південноукраїнського міського суду Миколаївської області на підставі п.3 ч.6 ст. 126 Конституції України. На момент відсторонення та звільнення судді у справі ухвалено лише вступну та резолютивну частини рішення.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила рішення суду змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції постанови Миколаївського апеляційного суду та залишити резолютивну частину рішення суду без змін. Крім того, просила справу розглянути без її участі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції у зв`язку з порушенням строку виготовлення повного тексту судового рішення було створено перешкоди у доступі до правосуддя з підстав, не передбачених законом.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що з 27 квітня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.15).

Від подружнього життя у сторін народилося двоє дітей: син - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16-17).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2024 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 15 лютого 2024 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.18-19).

Позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

Актом про фактичне проживання, складеним 20 вересня 2024 року за участю мешканців будинку АДРЕСА_2 встановлено, що позивачка разом із донькою ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають у квартирі АДРЕСА_3 з червня 2024 року (а.с.20).

Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_1 відмовлено у реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 у зв`язку з відсутністю згоди батька на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини (а.с.22).

Вирішуючи спір колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст.ст. 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до частини другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За приписами частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ч.3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частина 4 статті 29 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Згідно частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів регламентується постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» від 07.02.2022 року № 265.

Відповідно до пункту 16 і 17 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини. Згода іншого з батьків або законних представників дитини підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису. У разі ненадання одним із батьків згоди відповідно до вимог цього пункту реєстрація місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, здійснюється відповідно до пункту 33 цього Порядку.

Пунктом 33 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) встановлено, що подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 3 статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 № 1871-ІХ задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку.

Як вбачається з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_12 - батько дитини зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , тобто місце проживання матері дитини та батька дитини зареєстровано за різними адресами, тому надання згоди батька під час реєстрації місця проживання дитини є обов`язковою умовою. Чинним законодавством встановлено вимогу для проведення реєстрації місця проживання дитини без згоди одного із батьків, відповідно до якої проведення такої реєстрації можливе лише за рішенням суду чи рішенням органу опіки та піклування.

Отже, колегія вважає, що відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем фактичного проживання матері суперечить інтересам дитини та обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист.

Враховуючи викладене, оскільки малолітня - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно проживає разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_1 , однак не зареєстрована за адресою свого проживання, спір між батьками про їх місце проживання відсутній, батьки зареєстровані за різними адресами, отримати згоду батька на реєстрацію доньки не вбачається можливим, а відтак з урахуванням найкращих інтересів малолітньої дитини колегія вважає, що в інтересах дитини необхідно надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини за місцем проживання матері без письмової згоди батька - ОСОБА_2 , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Разом з тим, за положеннями статті 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 265 ЦПК України передбачено, що рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частини. У мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Однак, рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 квітня 2025 року, ухвалене Іменем України складається лише з вступної та резолютивної частини та не містить мотивувальної частини, що не відповідає вимогам статті 265 ЦПК України .

За таких обставин, рішення суду на підставі ч. 4 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 квітня 2025 року - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 17 грудня 2025 року.