ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Комунальне некомерційне підприємство «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» Криворізької міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 16 вересня 2025 року, ухвалене суддею Колочко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (дата складення повного судового рішення 16 вересня 2025 року),

ВСТАНОВИВ

У червні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» Криворізької міської ради, третя особа Первинна профспілкова організація Комунального некомерційного підприємства «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» Криворізької міської ради, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 20.06.2023 року він працював на посаді тесляра господарсько-обслуговуючого персоналу на підприємстві відповідача.

З 01.02.2025 року йому встановлений неповний робочий день: з понеділка по п`ятницю з 08.00 години до 11.30 годину, субота з 08.00 години до 10.30 години з оплатою за фактично відпрацьований час.

26.05.2025 року його було звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставою наказу слугували службова записка юрисконсульта, доповідні записки за період з 12.03.2025 року по 21.05.2025 року, акти про відсутність на робочому місці, листи ІНФОРМАЦІЯ_1 , акт про відмову у наданні пояснень.

З наказом про звільнення позивач був ознайомлений 27.05.2025 року. Вказаний наказ вважає неправомірним, оскільки, по-перше, будучи військовозобов`язаним, позивач отримав повістку про обов`язкову явку до РТЦК на 12.03.2025 року на 09.00 год для уточнення персональних даних. В цей день він перебував у ІНФОРМАЦІЯ_2 з 08.00 год по 18.00 год і цього ж дня отримав направлення на ВЛК для визначення ступеню придатності для несення військової служби, зокрема направлення №380 в КФ КП «ДОКОЛ». З 13.03.2025 року по 15.03.2025 року позивач перебував на робочому місці. З 17.03.2025 року по 31.03.2025 року отримав повістку про проходження ВЛК та повістку про явку до РТЦК на 31.03.2025 року на 09.00 год для проходження медогляду. З 18.03.2025 року по 26.03.2025 року позивач хворів, 18.03.2025 року сімейний лікар відкрив лікарняний, проте 19.03.2025 року скасував лікарняний у зв`язку із проходженням ВЛК. З 27.03.2025 року по 29.03.2025 року перебував на робочому місці. 31.03.2025 року проходив обстеження в КФ КП «ДОКОЛ». У період з 31.03.2025 року по 19.05.2025 року продовжував проходити ВЛК. З 21.05.2025 року по 26.05.2025 року перебував на робочому місці. Процес проходження ВЛК з 17.03.2025 року по 31.03.2025 року підтверджується медичними документами та повістками, які надавалися керівнику позивача завідувачу господарства підприємства, а отже про поважність причини його відсутності на робочому місці відповідач був повідомлений.

По-друге, у наказі про звільнення від роботи не вказано день (дні), які відповідач вважає прогулом, а також відсутні посилання на документи, які стали підставою для звільнення.

По-третє, звільнення позивача, який є членом профспілки, не було погоджено профспілкою. Вважає, що наказ про його звільнення має бути скасованим.

Крім того, просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яка заподіяна неправомірними діями відповідача, що виразилися у незаконному звільненні, втрати основного виду доходу та завдали позивачу моральних страждань, які полягають у постійному хвилюванні за себе. Моральну шкоду оцінює у 15 000 грн.

На підставі викладеного, просить визнати незаконним та скасувати наказ №82/к від 26.05.2025 року «Про звільнення з роботи» ОСОБА_1 , винесений Комунальним некомерційним підприємством «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» Криворізької міської ради; поновити ОСОБА_1 на посаді тесляра господарсько-обслуговуючого персоналу Комунального некомерційного підприємства «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» Криворізької міської ради; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» Криворізької міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 15 000 грн.

Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 16 вересня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просить скасувати рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 16 вересня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції неправдиво відтворив зміст доказів, оскільки після ознайомлення з відзивом відповідача та доданими до нього документами, табелями обліку робочого часу за березень 2025 року, вбачається, що у зазначені дні 12.03.2025 року, 17.03.2025 року, 18.03.2025 року, 28.03.2025 року, 31.03.2025 року, 14.04.2025 року, 29.04.2025 року, 19.05.2025 року та 21.05.2025 року стоять відмітки про присутність позивача на робочому місці, а не «ІН» чи «НЗ», як зазначено судом.

Посилається, що суд першої інстанції обмежився лише цитуванням частини доказів, не перевіривши їх достовірність та не дослідивши всі докази, долучені до справи. Такі дії призвели до неправильного встановлення фактичних обставин справи і, відповідно, до ухвалення неправомірного рішення. Зазначає, що 12.03.2025 року тимчасового виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 йому було виписано повістку про виклик для уточнення його персональних даних, про це він повідомляв відповідача під час телефонної розмови. 28.03.2025 року він проходив обстеження у лікаря-кардіолога, про що свідчить консультаційний висновок, копію якого додає до апеляційної скарги. 23.04.2025 року він проходив обстеження у лікаря офтальмолога, про що свідчить консультаційний висновок, копію якого він також додає до апеляційної скарги. Наголошує, що суд першої інстанції не дослідив вказані обставини належним чином і дійшов помилкового висновку про відсутність позивача на роботі.

Як на порушення норм процесуального права позивач посилається на те, що розглянувши справу без виклику сторін суд порушив його право на участь у процесі.

Зазначає, що суд не перевірив, чи погоджувалося звільнення позивача з профспілковим органом, не дослідив цього доказу, хоча це є обов`язковою умовою правомірності звільнення. Суд безпідставно погодився з твердженнями відповідача про наявність підстав для звільнення, не перевіривши достовірність табелів обліку робочого часу та не врахувавши доводи позивача про фактичне перебування на робочому місці.

Судом не враховано статтю 235 КЗпП України, яка передбачає, що у разі звільнення без законної підстави працівник підлягає поновленню на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не надано належної правової оцінки незаконності звільнення позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Комунальне некомерційне підприємство «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» Криворізької міської ради просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 16 вересня 2025 року залишити без змін. Посилається, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, висновки суду повністю відповідають доказам дослідженим під час розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, представника відповідача Корнієнко Є.О., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами наявними в матеріалах справи, ОСОБА_1 20 червня 2023 року був прийнятий на посаду тесляра господарсько-обслуговуючого персоналу Комунального некомерційного підприємства «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» Криворізької міської ради на підставі наказу № 67/к від 19.06.2023, що підтверджується записом у трудовій книжці (т. 1 а.с. 11).

На підставі наказу КНП «Криворізький ПЦ зі стаціонаром» КМР № 19/к від 31.01.2025 року «Про переведення на неповний робочий день» ОСОБА_1 , тесляру 5 розряду підрозділу господарсько-обслуговуючий персонал встановлено неповний робочий день з 01.02.2025 року з графіком роботи з понеділка по п`ятницю з 08.00 до 11.30, субота з 08.00 до 10.30 з оплатою праці згідно штатного розпису за фактично відпрацьований час (т. 1 а.с. 13).

06 березня 2025 року ОСОБА_1 були роз`яснені зміни істотних умов праці відповідно до наказу № 19/к, що не оспорював позивач, зазначивши про це у своїй позовній заяві (т. 1 а.с. 14-15).

Згідно з копіями Актів про відсутність на роботі, ОСОБА_1 , який обіймає посаду тесляра, був відсутній на робочому місці протягом усього робочого часу без попереднього попередження, причина відсутності на момент складання акту не з`ясована, у наступні дні: 12 березня 2025 року, 17 березня 2025 року, 18 березня 2025 року, 28 березня 2025 року, 31 березня 2025 року, 01 квітня 225 року 05 квітня 2025 року, 07 квітня 2025 року 12 квітня 2025 року, 14 квітня 2025 року 19 квітня 2025 року, 21 квітня 2025 року 26 квітня 2025 року, 28 квітня 2025 року 03 травня 2025 року, 05 травня 2025 року 10 травня 2025 року, 12 травня 2025 року 17 травня 2025 року, 19 травня 2025 року, 20 травня 2025 року (по телефону вказав на відсутність задля відвідування РТЦК та СП) (т. 1 а.с. 67-114).

На підставі складених Актів про відсутність працівника ОСОБА_1 на роботі, завідувачем господарством та інженером були складені відповідні доповідні записки на ім`я директора КНП «Криворізький ПЦ зі стаціонаром» ( т. 1 а.с. 115-162).

Наказом № 82/к від 26 травня 2025 року «Про звільнення з роботи» звільнено ОСОБА_1 , тесляра господарсько-обслуговуючого персоналу 26.05.2025 згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстава: службова записка юрисконсульта Корінєнко Є.О., доповідні записки завідувача господарством ОСОБА_3 за період з 12.03.2025 по 21.05.2025, акти про відсутність на робочому місці, листи ІНФОРМАЦІЯ_1 від 20.05.2025, 28.04.2025, 21.03.2025, акт про відмову надання пояснень від 26.05.2025 ( т. 1 а.с. 184).

Згідно з Актом про телефонну розмову з працівником, який відмовився з`явитися для ознайомлення про звільнення, складеним 26 травня 2025 року, комісією у складі працівників підприємства, працівник відділу кадрів ОСОБА_4 здійснила телефонний дзвінок працівнику ОСОБА_1 , який обіймає посаду тесляра, який відповідно до наказу 82/к від 26.05.2025 звільнений з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, та повідомила про наявність наказу про звільнення та запропонувала прибути для його ознайомлення і отримання трудової книжки, на що працівник відповів, що відмовляється з`явитися в день звільнення і повідомив, що прийде наступного дня 27.05.2025. Додатково в месенджері Телеграм, де попередньо вже було листування з працівником, останньому повідомлено письмово про необхідність з`явитися 27.05.20025 для ознайомлення з наказом (т. 1 а.с. 168).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , встановивши, що доводи позивача щодо неправомірності дій відповідача при його звільненні не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, дійшов висновку, що звільнення позивача згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось відповідно до вимог чинного законодавства України, а отже відсутні правові підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі в КНП «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» Криворізької міської ради на посаді тесляра господарсько-обслуговуючого персоналу, з якої його було звільнено 26 травня 2025 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами позивача ОСОБА_1 , викладеними в апеляційній скарзі, виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі №727/3114/21, від 22 грудня 2023 року у справі №756/8875/2 та від 15 жовтня 2024 року у справі №537/1348/22.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі №757/45015/20-ц.

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника.

Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.

Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.

Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

Зазначені висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі №761/48981/19, від 14 червня 2023 року у справі №727/3770/21.

З матеріалів справи вбачається, що актами Актами про відсутність на роботі, підтверджено, що ОСОБА_1 , який обіймав посаду тесляра, був відсутній на робочому місці протягом усього робочого часу без попереднього попередження, причина відсутності на момент складання акту не з`ясована, у наступні дні: 12 березня 2025 року, 17 березня 2025 року, 18 березня 2025 року, 28 березня 2025 року, 31 березня 2025 року, 01 квітня 225 року 05 квітня 2025 року, 07 квітня 2025 року 12 квітня 2025 року, 14 квітня 2025 року 19 квітня 2025 року, 21 квітня 2025 року 26 квітня 2025 року, 28 квітня 2025 року 03 травня 2025 року, 05 травня 2025 року 10 травня 2025 року, 12 травня 2025 року 17 травня 2025 року, 19 травня 2025 року, 20 травня 2025 року.

На підставі складених Актів про відсутність працівника ОСОБА_1 на роботі, завідувачем господарством та інженером були складені відповідні доповідні записки на ім`я директора КНП «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром».

Крім того, були складені Акт про відмову ОСОБА_1 від пояснень від 22 березня 2025 року про відсутність на робочому місці 12.03.2025 року, 17.03.2025 року, 19.03.2025 року, Акт від 29 березня 2025 року про відсутність на робочому місці 28.03.2025 року, Акти від 21.05.2025 року, 26.05.2025 року про відсутність на робочому місці протягом періоду 12.03.2025 року, 17.03.2025 року, 18.03.2025 року, 28.03.2025 року, 31.03.2025 року, період з 01.04.2025-30.04.2025 року, окрім, 06.04., 13.04., 20.04., 27.04., період з 01.05.2025-21.05.2025 року, окрім 04.05., 11.05., 18.05 ( т. 1 а.с.163-166).

05 травня 2025 року юрисконсультом КНП «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» КМР складено службову записку, згідно з якою остання повідомила директора підприємства, що тесляр ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці без офіційного повідомлення причин у письмовому вигляді та без подання жодних підтверджуючих документів, у зв`язку з чим запропонувала направити ОСОБА_1 рекомендований лист з повідомленням про вручення на адресу, зазначену в особовій справі, з вимогою надати у 2-денний строк письмове пояснення причин відсутності та підтверджуючі документи, у разі ненадання таких працівник буде звільнений на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП (прогул) (т. 1 а.с. 169).

Повідомлення про необхідність надання пояснень та підтверджуючих документів від 05.05.2025 року було надіслано на адресу ОСОБА_1 із попередженням про розгляд питання про його звільнення у разі ненадання відповідних пояснень та документів, повідомлення було повернуто до відправника з відміткою Укрпошти про закінчення терміну зберігання від 21.05.2025 року ( т. 1 а.с. 170-172).

Згідно з копією заяви на ім`я директора КНП «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» від 21 травня 2025 року тесляр ОСОБА_1 повідомив, що 20.05.2025 року був відсутній на роботі, тому що був у ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідний документ про відвідування надасть (т. 1 а.с. 167).

На відповідні запити підприємства відповідача від 14.03.2025 року, 15.04.2025 року, 15.05.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомив, що військовозобов`язаному ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 12 березня 2025 року було видане направлення на ВЛК до КНП «Криворізька міська лікарня № 3» для визначення ступеня придатності до військової служби. Контрольні явки до РТЦК та СП на медичний огляд до лікарів позаштатної ВЛК 12.03.2025 року, 17.03.2025 року, 31.03.2025 року, 14.04.2025 року, 29.04.2025 року, 14.05.2025 року, 19.05.2025 року, 21.05.2025 року. Згідно висновку ВЛК ОСОБА_1 визнаний непридатним до військової служби, тому видати довідку про проходження ВЛК не є можливим ( т. 1 а.с.179-181).

Також, згідно з матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 отримав повістки про явку до ІНФОРМАЦІЯ_1 на 12 березня 2025 року, 31 березня 2025 року, 29 квітня 2025 року, 14 травня 2025 року, 19 травня 2025 року (т. 1 а.с. 20-38), направлення №380 для амбулаторного (стаціонарного) обстеження (лікування) в КФ КП «ДОКОЛ», з 19 березня 2025 року по 21 березня 2025 року перебував на лікарняному (т. 1 а.с. 185), 21 березня 2025 року проходив діагностичне обстеження в Багатопрофільному медико-діагностичному центрі (т. 1 а.с. 22, 31), 26 березня 2025 року проходив обстеження в ТОВ «Медіком Кривбас» (т. 1 а.с. 23-30), 31 березня 2025 року перебував на амбулаторному обстеженні у КФ КП «ДОКОЛ», КНП «КМЛ № 3» ( т. 1 а.с. 33-37), 14 квітня 2025 року отримав направлення в КП «ДОКОЛ» на консультацію до офтальмолога (т. 1 а.с. 39), 23 квітня 2025 року перебував у КП «ДОКОЛ» ( т. 1 а.с. 40-43), отримав висновок про непридатність до військової служби від 19 травня 2025 року (т. 1 а.с. 44).

Згідно з копіями Табелів обліку використання робочого часу за березень 2025 року ОСОБА_1 у робочі дні 12.03.2025, 17.03.2025, 31.03.2025 проставлено відмітку ІН (інший невідпрацьований час), 18.03.2025, 28.03.2025 відмітку НЗ (неявка з нез`ясованих причин), 19.03.2025-21.03.2025 відмітку ТН (тимчасова непрацездатність) ( т. 1 а.с. 186-190, 194, 198-199).

Згідно з копіями Табелів обліку використання робочого часу за квітень 2025 року ОСОБА_1 у робочі дні 14.04.2025, 29.04.2025 проставлено відмітку ІН (інший невідпрацьований час), у інші робочі дні квітня відмітку НЗ (неявка з нез`ясованих причин) (т. а.с. 191-193, 200).

Згідно з копіями Табелів обліку використання робочого часу за травень 2025 року ОСОБА_1 у робочі дні 14.05.2025, 19.05.2025, 21.05.2025 проставлено відмітку ІН (інший невідпрацьований час), у інші робочі дні квітня відмітку НЗ (неявка з нез`ясованих причин) ( т. 1 а.с. 191-193, 200).

26 травня 2025 року юрисконсультом КНП «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» КМР складено службову записку про розгляд питання звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП у зв`язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин 20.05.2025, що є остаточною підставою для звільнення, враховуючи системну відсутність працівника без поважних причин і документального підтвердження (т. 1 а.с. 182-183).

Таким чином, судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами поважність причин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 12.03.2025, 17.03.2025, 31.03.2025, 14.04.2025, 29.04.2025, 14.04.2025, 19.05.2025, 21.05.2025 у зв`язку із відвідуванням ІНФОРМАЦІЯ_1 та проходження ВЛК.

Натомість, матеріалами справи не підтверджено поважність причин відсутності ОСОБА_1 у період з 12 березня 2025 року по 21 травня 2025 року у робочі дні, щодо яких були складені відповідні акти про відсутність на роботі і зазначені судом вище, а саме 40 робочих днів 18 березня 2025 року (відсутність доказів перебування на лікарняному, на що посилався позивач), 28 березня 2025 року (відсутність доказів перебування на роботі, на що посилався позивач), з 01 квітня 2025 року по 05 квітня 2025 року, з 07 квітня 2025 року по 12 квітня 2025 року, з 15.04.2025 по 19 квітня 2025 року, з 21 квітня 2025 року по 26 квітня 2025 року, 28 квітня 2025 року, з 30 квітня 2025 року по 03 травня 2025 року, з 05 травня 2025 року по 10 травня 2025 року, з 12 травня 2025 року по 13 травня 2025 року, з 15 травня 2025 року по 17 травня 2025 року, 20 травня 2025 року (відсутні докази проходження ВЛК, на що посилався позивач).

ОСОБА_1 роботодавцем надавалася можливість надати письмові пояснення, 05.05.2025 року було направлено рекомендований лист з відповідною вимогою, однак він ухилився від отримання листа та відмовлявся від надання пояснень.

Відповідно копії заяви на ім`я директора КНП «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» від 21 травня 2025 року ОСОБА_1 зазначив, що 20.05.2025 року був відсутній на роботі, тому, що був у ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідний документ про відвідування надасть (т. 1 а. с. 167). Докази, які підтверджують поважність відсутності позивача на робочому місці 20 травня 2025 року матеріали справи не містять.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ч. 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосуються періодів відсутності позивача на робочому місці з березня по квітень 2025 року. При цьому факт прогулу 20 травня 2025 року вони не спростовують.

Більше того, колегія суддів враховує наявність систематичного порушення трудової дисципліни з боку ОСОБА_1 , яке підтверджується численними випадками невиходу на роботу без належного повідомлення роботодавця. Роботодавець самостійно отримував інформацію щодо відсутності ОСОБА_1 , натомість, доказів на підтвердження повідомлення та надання підтверджуючих документів працівником роботодавцю суду першої інстанції не надано.

Також судом першої інстанції обґрунтовано не прийняті доводи позивача про те, що він був відсутній на роботі у зв`язку з проходженням медичного огляду за направленням ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 31 березня 2025 року по 19 травня 2025 року.

Відповідно п. 2 ст. 21 Глави ІІІ Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, направленням, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються командирами військових частин, центрами рекрутингу, центрами надання адміністративних послуг, центрами зайнятості, відповідними районними (міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, Центральним управлінням або регіональним органом Служби безпеки України, відповідними підрозділами розвідувальних органів України на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за такими громадянами місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

Отже, за приписами наведеної норми звільнення від роботи здійснюється лише на час, необхідний для проходження медичного огляду та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, проте позивач, як було встановлено судом, перебував в РТЦК та СП, лікувальних закладах лише 8 робочих днів зі спірного періоду, доказів на підтвердження про проходження обстеження, лікування, медичного огляду, перебування в РТЦК та СП у інші робочі дня (40 робочих днів) позивачем роботодавцю не надано.

Колегія суддів також не приймає посилання позивача в апеляційній скарзі на інформацію щодо обліку робочого часу за березень, квітень, травень 2025 року в основному табелі, в якому маються відмітки про присутність позивача на робочому місці 12.03.2025 року, 17.03.2025 року, 18.03.2025 року, 28.03.2025 року, 31.03.2025 року, 14.04.2025 року, 29.04.2025 року. 19.05.2025 року та 21.05.2025 року, чим ставить під сумнів достовірність обліку робочого часу роботодавцем.

Відповідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Порядок внутрішнього трудового розпорядку та інші внутрішні організаційні механізми (зокрема питання обліку робочого часу) визначаються правилами внутрішнього трудового розпорядку, що регламентовано ст. 142 КЗпП України. Відповідно, підприємство має право та обов`язок затвердити внутрішні положення, що регламентують порядок ведення табелів і документального підтвердження причин відсутності працівників.

Згідно ст. 139 КЗпП України працівник зобов`язаний своєчасно повідомляти роботодавця про причини своєї відсутності на роботі та підтверджувати їх належними документами.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач не виконував такого обов`язку.

На підставі Положення про облік використання робочого часу, затвердженого наказом КНП «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» Криворізької міської ради від 02.01.2025 року №98, у роботодавця ведеться основний табель обліку робочого часу та коригуючий табель, який формується на підставі письмово оформлених службових записок, наказів, листків непрацездатності та підтверджуючих документів, що відповідає ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно п. 4.1 Положення про облік використання робочого часу, затвердженого наказом КНП «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» Криворізької міської ради від 02.01.2025 року №98, основний табель оформлюється до 11 числа відповідного місяця, відповідно до п. 4.3 вказаного положення основний табель відображає заплановану явку працівника на роботу, відповідно до цього, на підставі службових записок відповідальних осіб були складені коригуючі табелі обліку робочого часу для забезпечення достовірності обліку робочого часу, оскільки з`ясувалися нові обставини відсутності ОСОБА_1 на робочому місці.

Таким чином, коригуючий табель не спростовує первинний, а конкретизує його відповідно до фактичних обставин, що мали місце після його складання.

Отже, доводи позивача про процесуальні порушення, пов`язані з неправдивим відтворенням, на думку позивача, доказів табелів обліку використання робочого часу, є неспроможними та колегією суддів не приймаються.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не перевірено, чи погоджувалося його звільнення з профспілковим органом, що, на думку заявника, є обов`язковою умовою правомірності звільнення колегією суддів апеляційного суду також не приймається, оскільки судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні обґрунтовано відхилені відповідні посилання позивача, так як під час воєнного стану відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ від 15.03.2022 року дія частини 43 КЗпП України, яка передбачає обов`язкове погодження з профспілкою звільнення працівників, призупиняється на період воєнного стану. Отже профспілка не має повноважень надавати обов`язкові для роботодавця погодження чи зауваження щодо звільнення працівника під час дії воєнного стану.

Щодо посилань позивача в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції принципу змагальності та справедливості, оскільки розгляд справи судом першої інстанції було проведено з порушенням принципу змагальності та справедливості колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою Покровського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 червня 2025 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до КНП «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» Криворізької міської ради, третя особа Профспілка КНП «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» Криворізької міської ради, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди. Визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається, що розгляд справи без виклику сторін порушив його право на участь у процесі.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, що виникають з трудових відносин.

Отже суд першої інстанції з дотриманням норм процесуального права вирішив питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження

Частиною другою ст. 274 ЦПК України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно ст. 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

У випадку, передбаченому частиною другою статті 274 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може:

1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або

2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження.

Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про:

1) залишення заяви відповідача без задоволення;

2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Якщо відповідач не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин.

Згідно с. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін ОСОБА_5 до суду першої інстанції не подавав.

При цьому, колегія суддів зауважує, що копія ухвали про відкриття провадження від 23 червня 2025 року була надіслана судом першої інстанції на адресу позивача з трекінгом поштового відправлення 279 та була ним отримана 01.08.2025 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 223), копія відзиву відповідача на позовну заяву був направлений позивачу відповідачу поштовим відправленням та отриманий ним, що підтверджено ним в апеляційній скарзі.

З огляду на зазначене, позивач не був позбавлений права користуватися наданими йому процесуальними правами та вчинити відповідні дії як учасника судового процесу в межах процесуального закону.

Статтею 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вищезазначене, посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції принципу змагальності та справедливості під час розгляду його позову неспроможні.

Перевіривши справу та доводи сторін, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про залишення позову ОСОБА_1 без задоволення, яке відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 16 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 17 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: