Номер провадження: 22-ц/813/5573/25
Справа № 523/8595/24
Головуючий у першій інстанції Кремер І. О.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2025 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шуляченка Миколи Борисовича, за участю стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», боржника ОСОБА_3 , заінтересованої особи ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , про звернення стягнення на майно боржника, в якому зареєстровані діти,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст подання приватного виконавця про звернення стягнення на майно боржника, в якому зареєстровані діти.

Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шуляченко М.Б., за участю стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», боржника ОСОБА_3 , заінтересованої особи ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 про звернення стягнення на майно боржника, в якому зареєстровані діти.

В обґрунтування вимог даного подання вказує на те, що на виконанні у приватного виконавця Шуляченка М.Б. знаходиться виконавче провадження № 66436804 з виконання виконавчого листа №2-1811/11, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 09.06.2021 про стягнення із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» суму боргу за договором кредиту у розмірі 77944,69 дол. США. Стягувачем у вказаному виконавчому проваджені є ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року за результатами розгляду справи №523/7386/21 визнано недійсним Договір купівлі продажу від 10.11.2012 житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фьодоровим Є.А. за реєстровим № 2444. На підставі вказаного рішення суду від 31.08.2023 у січні 2024 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені зміни щодо власника житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, станом на 13 травня 2024 року, власником вказаної вище квартири є гр. ОСОБА_3 .

Згідно з Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № П1-9126-ю/о у житловій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , є зареєстрованими 2 особи: ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та малолітня ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

15 квітня 2024 року приватним виконавцем Шуляченком М.Б. було отримано лист від Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-05-2/118 від 04.04.2024, яким адміністрація повідомила приватного виконавця про відсутність законних підстав для підготовки відповідного розпорядження (відчуження нерухомого майна, де права користування, або права власності має малолітня/неповнолітня особа) відділом забезпечення діяльності органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради.

Оскільки малолітня дитина ОСОБА_2 , 2014 року народження, по відношенню до боржника ОСОБА_3 не є одним із членів сім`ї чи близьким родичем, просить суд задовольнити подання та постановити ухвалу, якою надати дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_3 , а саме житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована малолітня дитина.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2025 року подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шуляченка М.Б., за участю стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», боржника ОСОБА_3 , заінтересованої особи ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 про звернення стягнення на майно боржника, в якому зареєстровані діти, задоволено. Надано дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_3 , а саме житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована малолітня дитина.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні подання, посилаючись при цьому на порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про наявність підстав для задоволення подання.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шуляченка М.Б. знаходиться виконавче провадження №66436804 з виконання виконавчого листа №2-1811/11, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 09.06.2021 про стягнення із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» суму боргу за договором кредиту у розмірі 77944,69 дол. США.

Стягувачем у вказаному виконавчому проваджені є ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 17.03.2021, постановленій у справі № 2-1811/11 за заявою ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про заміну стягувача, видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що приватним виконавцем Шуляченком М.Б. до матеріалів було долучено копію матеріалів виконавчого провадження № 66436804, з яких встановлені наступні обставини.

10 серпня 2021 року приватним виконавцем Шуляченком М.Б. було винесено постанову про арешт майна боржника.

24 вересня 2021 року приватним виконавцем Шуляченком М.Б. було винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме паркомісця № НОМЕР_1 , загальною площею 15,47 кв.м., яке знаходиться в підвалі (підземна парковка) буд. АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції правильно зазначив, що в ході здійснення виконавчих дій приватним виконавцем Шуляченком М.Б. було реалізовано вказане вище паркомісце шляхом проведення електронного аукціону.

Так, згідно з Акту проведення електронного аукціону від 19.01.2022 паркомісце № 21 загальною площею 15,47 кв.м., яке знаходиться в підвалі (підземна парковка) буд. АДРЕСА_2 було продано за 138266,80 грн. ОСОБА_7 .

Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що в межах виконавчого провадження приватним виконавцем було накладено арешт на банківський рахунок ОСОБА_3 , відкритий у банківській установі АТ КБ «ПриватБанк».

Однак, у подальшому, на підставі заяви боржника ОСОБА_3 від 06.09.2022 приватним виконавцем Шуляченко М.Б. постановою від 14.09.2022 було знято арешт з рахунку боржника НОМЕР_2 , відкритому у АТ КБ «ПриватБанк», оскільки такий підпадає під заборону, передбачену ч. 3 ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження».

Під час виконання рішення суду виконавцем встановлено, що згідно інформації наданої на запити: ДПС України, кошти на рахунках в інших банківських установах у боржника відсутні. Згідно бази даних НАІС за боржником автотранспортні засоби не зареєстровані.

Виконавцем на адресу боржника надсилались виклики щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду, однак ОСОБА_3 на виклики не з`явився, про причини неявки не повідомив приватного виконавця.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року за результатами розгляду справи № 523/7386/21 визнано недійсним Договір купівлі продажу від 10.11.2012 житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фьодоровим Є.А. за реєстровим № 2444.

Суд першої інстанції вмотивовано констатував, що вказаним рішенням судом було встановлено та зазначено, що вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення Договору купівлі продажу від 10.11.2012 року, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує, що: 1) боржник ОСОБА_3 ухилився від свого обов`язку щодо передачі нерухомого майна, після реєстрації на таке права власності, в іпотеку банку шляхом укладення Договору іпотеки; 2) після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника заборгованість за кредитним договором на користь банку, здійснив відчуження нерухомого майна, яке було придбано та кредитні кошти та мало бути передане в іпотеку банку, після оформлення на таке право власності внаслідок закінчення будівництва.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна, а саме житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відбулося з метою уникнення в подальшому звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Суд першої інстанції зазначив, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року у справі №523/7386/21 постановою Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року залишено без змін.

На підставі вказаного рішення суду від 31.08.2023, у січні 2024 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені зміни щодо власника житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, станом на 13 травня 2024 року власником вказаної вище квартири є гр. ОСОБА_3 , що підтверджується наявною у матеріалах справи Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 378233975 від 13.05.2024.

Згідно з Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № П1-9126-ю/о у житловій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , є зареєстрованими 2 особи: ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та малолітня ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

20 березня 2024 року приватним виконавцем Шуляченком М.Б. було направлено вимогу на адресу Органу опіки та піклування Суворовської (Пересипської) районної адміністрації Одеської міської ради про надання дозволу на звернення стягнення.

15 квітня 2024 року приватним виконавцем Шуляченком М.Б. було отримано листі від Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-05-2/118 від 04.04.2024, яким адміністрація повідомила приватного виконавця про відсутність законних підстав для підготовки відповідного розпорядження (відчуження нерухомого майна, де права користування, або права власності має малолітня/неповнолітня особа) відділом забезпечення діяльності органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У статті 1 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

При цьому, за змістом ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України», ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 4 ст. 10 ЦПК України, при розгляді справ суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд першої інстанції правильно врахував практику Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, завершальною стадією якого є виконання судового рішення. Затримання виконання судового рішення може бути виправданим лише за виняткових обставин. Проте, у будь-якому разі, таке затримання не може бути настільки довгим, аби була знищена сама сутність того права, яке захищається частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях дійшов висновку, що неспроможність держави вжити належних заходів для виконання рішення суду впродовж строку, визначеного національним законодавством, означає позбавлення частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод її корисного значення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява N 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначає, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції", від 19 березня 1997 року, п. 40, ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії").

Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій реалізації права на доступ до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Із матеріалів виконавчого провадження вбачається, що залишок боргу гр. ОСОБА_3 за виконавчим документом з урахуванням коштів, отриманих при примусовому виконанню рішення суду, станом на 14 лютого 2025 року, складає 70053,33 дол. США.

Пунктом 1 частини першої статті 26 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За вимогами ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами ч.ч., 1, 6 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Статтею 50 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, у якому фактично проживає боржник.

У зв`язку з відсутністю у боржника ОСОБА_3 достатніх коштів та рухомого майна, на яке можна звернути стягнення, державний виконавець звернувся до суду з цим поданням, у якому просив надати дозвіл на звернення стягнення на належну боржнику житлову квартиру, у якій зареєстрована малолітня дитина.

Згідно з частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

За змістом статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядку реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

Отже, передання на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду є неможливим.

Водночас законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування такої згоди.

У постанові від 15 лютого 2023 року в цій же справі № 2-537/11 Верховний Суд зробив висновок про те, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом у порядку, встановленому в статті 435 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

З наведеного вбачається, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому в ст. 435 ЦПУ України.

Під час розгляду такої заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання; чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини.

Вказані висновки сформовано у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року за результатами розгляду справи № 2-537/11, яку суд в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року за результатами розгляду справи № 523/7386/21 визнано недійсним Договір купівлі продажу від 10.11.2012 житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фьодоровим Є.А. за реєстровим № 2444, яке постановою Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року, було залишено без змін.

На підставі вказаного рішення суду від 31.08.2023 у січні 2024 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені зміни щодо власника житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції правильно зазначив, що між боржником ОСОБА_3 та малолітньою дитиною ОСОБА_2 , яка є зареєстрованою у вказаній вище квартирі, відсутня будь-який ступінь споріднення, по відношенню до малолітньої дитини боржник у даному виконавчому провадженні не є ані одним із батьків, ані особою, яка їх заміняє.

З огляду на викладене, враховуючи, що рішення суду боржником у повному обсязі не виконане, а відсутність дозволу органу опіки та піклування на реалізацію спірного нерухомого майна, унеможливлює його виконання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що подане приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шуляченком М.Б. подання є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Подання приватного виконавця щодо звернення стягнення майна боржника вирішено судом першої інстанції по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, ухвала постановлена у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Колегія суддів зазначає, що з врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість виготовлення повного судового рішення у строки, передбачені національним законодавством, а також застосування стабілізаційних графіків відключення світла, апеляційної інстанції було здійснено виготовлення повного тексту судового рішення 17 грудня 2025 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2025 року залишити без задоволення.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 грудня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева