Справа № 522/1289/25
Номер провадження 2-з/522/628/25
У Х В А Л А

12 грудня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Науменко А.В.,

за участю секретаря Зелінська К.Ю.,

розглянувши у судовому засіданні заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (як правонаступників померлого відповідача ОСОБА_7 ), ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду слухається цивільна справа ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (як правонаступників померлого відповідача ОСОБА_7 ), ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

18.11.2025 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 20.11.2025 року заяву прийнято до провадження та призначено до судового розгляду до 21.11.2025 року.

Заявник обґрунтовує заяву про забезпечення позову у справі № 522/1289/24 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, необхідністю запобігти утрудненню або унеможливленню виконання можливого рішення суду щодо правонаступників померлого відповідача ОСОБА_7 .

Суть заяви полягає в тому, що після смерті відповідача ОСОБА_7 21.08.2025 року та закриття щодо нього кримінального провадження (справа № 522/19210/21) на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, було скасовано арешт належаного йому нерухомого майна, а саме:

?житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 31068491, нині 0);

?4-кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 101).

Скасування арешту, який раніше забезпечував цивільний позов іншого потерпілого в кримінальному провадженні, створює ризик відчуження вказаного майна правонаступниками ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) на користь третіх осіб. Це, з огляду на положення статей 1216, 1218, 1282 ЦК України, які встановлюють обов`язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора спадкодавця в межах вартості спадкового майна, суттєво ускладнить або унеможливить подальше виконання судового рішення у цивільній справі, якщо позовні вимоги до правонаступників будуть задоволені.

Заявник посилається на ст. 149 ЦПК України, яка передбачає, що забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Запропонований захід накладення арешту на зазначене нерухоме майно є співмірним заявленим вимогам і відповідає способу забезпечення позову, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, обмежуючи лише право розпорядження, але не порушуючи прав відповідача у цілому. Заявник також зазначає, що вжиття такого заходу є виправданим і відповідає практиці ЄСПЛ щодо права на ефективний доступ до правосуддя.

Зокрема, заявник звертає увагу на те, що житловий будинок вже був відчужений ОСОБА_7 (у 2013 році, до накладення арешту) та повторно відчужений іншою особою у 2023 році, незважаючи на існування ухвали про арешт, а також на суперечливі дії та інформацію з боку колишньої дружини/законного представника спадкоємців ОСОБА_14 щодо приналежності Будинку до спільного майна подружжя. Проте, квартира станом на день подання заяви зареєстрована за померлим.

З огляду на вищевикладене, заявник просить застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на:

?Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 0).

?4-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 101).

У судове засідання призначене на 21.11.2025 року сторони не з`явились.

У судове засідання призначене на 25.11.2025 року представник заявника заявився, просив відкласти судове засідання для надання додаткових пояснень.

У судове засідання призначене на 12.12.2025 року представник заявника з`явився, надала додаткові пояснення, судом оголошено перерву для оголошення вступної та резолютивної частини рішення на 12.12.2025 року.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, матеріали позовної заяви у межах вирішення зазначеної заяви позивача, судом встановлено, що у задоволенні такої слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1-2 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Особа, яка подала заяву про забезпечення, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.

Згідно з ч.1ст.150 ЦПК позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Як вбачається з заяви про забезпечення позову та підтверджується наявними матеріалами справи Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 0) на праві власності належить ОСОБА_15 .

Виходячи з того, що вказана особа не є учасником вказаної справи, а також жодні підстави вважати, що вказане майно підлягає сплаті правонаступникам відповідача, у суду відсутні жодні підстави для накладення арешту на вищезазначене майно.

Щодо накладення арешту на 4-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 101) суд зазначає наступне.

Як вбачається з інформації з ДРНМ та тексту заяви право власності на вказану квартуру зареєстровано за померлим ОСОБА_7 .

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як вбачається з довідки Фонду держмайна України від 25.11.2025 року, оціночна вартість зазначеної квартири станом на 25.11.2025 року складає 12208352,79 грн.

Заявник у додаткових поясненнях зазначає, що застосування заходу забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами, оскільки Квартира (реєстраційний номер 101) є єдиним виявленим об`єктом нерухомого майна, зареєстрованим за померлим відповідачем ОСОБА_7 .

На думку заявника, з огляду на вибуття іншого майна боржника, накладення арешту на цей об`єкт є єдиним дієвим способом гарантування виконання майбутнього рішення суду.

Враховуючи статус майна як спільної сумісної власності подружжя, вартість частки спадкодавця (1/2) складає 6 104 176,39 грн. Відповідно, грошовий еквівалент частки кожного з трьох спадкоємців становить 2 034 725,46 грн, що повністю покриває суму позовних вимог до кожного з них (418 282,90 грн). Перевищення вартості майна над сумою позову в даному випадку є виправданим, оскільки об`єкт є неподільним, а іншого майна для забезпечення позову не виявлено.

Запропонований захід не обмежує право користування житлом, а лише обмежує право розпорядження ним. Крім того, наразі правонаступники Відповідача перебувають за кордоном і фактично не використовують Квартиру для проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Положеннями ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже законом визначено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку.

Вбачається, що 14.07.2007 року ОСОБА_16 уклала шлюб з ОСОБА_7 , який було розірвано 28.06.2024 року на підставі рішення суду. Тобто, зазначена квартира яка була придбана 17.09.2020 року, а тому є спільною власністю подружжя.

Суд зазначає, що хоча заявник у додаткових поясненнях і зазначає про те, що зазначена квартира перебуває у спільній сумісній власності, і фактично 1/2 частина квартири належить колишній дружині померлого відповідача ОСОБА_16 , втім вимоги заяви заявник не уточнив.

Таким чином суд виходить з того, що оціночна вартість нерухомого майна, на яке позивач просить накласти арешт, а саме 4-кімнатної квартири, перевищує розмір заявлених позовних вимог щодо померлого відповідача майже у 10 разів,.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Крім того, та обставина, що ОСОБА_16 не є відповідачем у вказаній справі унеможливлює накладення арешту на вказану квартиру в повному обсязі.

Враховуючи значне, а саме майже 10 кратне, перевищення вартості майна над ціною позову, суд доходить висновку, що накладення арешту на 4-кімнатну квартиру є неспівмірним заходом забезпечення позову.

Щодо часткового накладення арешту на зазначену квартиру суд зазначає наступне.

Накладення арешту на частку у спільній сумісній власності неможливе до моменту припинення цього режиму (шляхом поділу майна) та визначення конкретного розміру частки, яка належала б спадкодавцю. Доки частка у майні є невизначеною, суд не може частково накласти арешт на вказаний об`єкт нерухомості з метою забезпечення позову лише до правонаступників одного з колишніх співвласників.

Відповідно до вимог статті 369 Цивільного кодексу Українирозпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Право розпорядження майна закріплює абсолютну владу власника над майном, яке може здійснюватися у формі відчуження.

Чинним законодавством передбачений особливий порядок здійснення права власності подружжя.

Так, згідно зістаттею 61 Сімейного кодексу Україниоб`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.

Поряд з іншими правовими інститутами, реалізацію вказаного конституційного права забезпечує нотаріат.

Пунктом 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженоїнаказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 передбачено, що договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення.

Враховуючи зазначене, згода подружжя на укладення договору має бути викладена на окремому документі (заяві).

Відповідно до п. 4Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9 розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд враховує, що правонаступниками померлого Відповідача є, зокрема, неповнолітні діти, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Відповідно до чинного законодавства, відчуження нерухомого майна, право власності або користування яким мають неповнолітні особи, здійснюється виключно за обов`язковою участю та за попередньою згодою органу опіки та піклування. Крім того, будь-яке розпорядження спільним майном потребує письмової нотаріально посвідченої згоди іншого співвласника, який не є стороною у справі. Розглядаючи питання щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, суд звертає увагу на особливий правовий режим майна та наявність встановлених законом запобіжників, що нівелюють ризики його відчуження. Враховуючи, що Квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, накладення арешту на частку в такому майні порушуватиме право другого співласника до моменту припинення цього режиму шляхом поділу майна та визначення конкретного розміру частки, яка належала б спадкодавцю.

Частки на квартиру співвласниками не виділено. Крім того, шестимісячний строк на прийняття спадщини правонаступниками не закінчився, частки за правонаступниками не зареєстровано.

Таким чином, з огляду на те, що право на відчуження об`єкта нерухомості обмежене необхідністю залучення органу опіки та піклування, суд приходить до висновку про відсутність реальної загрози чи об`єктивних ризиків невиконання рішення суду. За таких обставин, накладення арешту на майно, вартість якого значно перевищує суму позову, за умови існування вищезазначених правових бар`єрів для його відчуження, не може вважатися співмірним та обґрунтованим заходом забезпечення позову.

Відповідно до абзацу 3 пункту 4 наведеної вище постанови Пленуму, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, суд дослідивши матеріали заяви вважає вимоги заяви про забезпечення позову такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст.149-154, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (як правонаступників померлого відповідача ОСОБА_7 ), ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст ухвали виготовлено 17.12.2025 року.

Суддя А.В. Науменко

12.12.25