Номер провадження: 22-ц/813/2662/25
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Мурзенко М.В. 12 вересня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2019 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4 , після чого позивач звернувся, у встановлений законом строк, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька, однак від нотаріуса йому стало відомо, що за життя батько склав заповіт на користь відповідача. Вказаний заповіт ОСОБА_2 просив визнати недійсним з підстав, визначених ст. 225 ЦК України, оскільки за життя ОСОБА_4 страждав на низку хронічних хвороб, мав проблеми з пам`яттю, особливо після 2012 року, з 2019 року перебував на стаціонарному лікуванні, знаходився у важкому стані під наглядом лікарів та впливом сильнодіючих препаратів.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року замінено відповідача ОСОБА_3 належним відповідачем ОСОБА_1 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 було задоволено.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвічений 07 липня 2015 року Сусловою О.М., державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори, реєстр. № 3-589.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1152 грн. 60 коп.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року по цивільній справі № 521/20836/19.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно надав перевагу одним доказам по справі, зокрема поясненням експерта, і не врахував пояснення свідків по справі, які були довгий час знайомі з ОСОБА_4 .

Крім того, на думку апелянта, Висновок судово-психіатричного експерта №720 від 30 грудня 2021 року містить ряд технічних помилок, що викликає сумнів у його достовірності, а також суперечить наданим свідками поясненням.

Сторони про розгляд справи на 02 грудня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

02 грудня 20925 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі. Також надійшло клопотання від представника ОСОБА_2 про розгляд справи за їх відсутності.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 54, т.1).

За життя ОСОБА_4 склав заповіт, посвічений 07 липня 2015 року ОСОБА_5 , державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори, реєстр. № 3-589, згідно якого заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 . Вказаний заповіт, у зв`язку із хворобою ОСОБА_4 , було підписано за його дорученням ОСОБА_6 в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується копією вказаного заповіту (а.с. 58, т.1).

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копіями відповідних заяв (а.с. 15, 53, т.1).

За життя ОСОБА_4 страждав низкою хвороб на тлі наявної ВІЛ інфекції, проходив лікування, що підтверджується наявною в матеріалах справи медичною документацією.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що допитані в судовому засіданні свідки надали суперечливі показання щодо психічного стану ОСОБА_4 у період часу, наближений до складення заповіту.

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , показала суду, що за життя ОСОБА_4 страждав на низку хвороб, переніс інсульт, що істотно вплинуло на його здатність розмовляти та пересуватись.

Свідок ОСОБА_10 надала показання, з яких вбачається, що на психічний стан ОСОБА_4 істотно впливала наявність хвороб, він іноді не впізнавав знайомих, потім пригадував.

Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 надали показання, відповідно до яких ОСОБА_4 в момент складення заповіту розумів значення своїх дій.

Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_3 надали показання, з яких вбачається, що наявність хвороб істотно не впливала на здатність ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Крім того, на підставі ухвали суду першої інстанції, у справі було призначено та проведено експертами КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської міської ради судову-психіатричну експертизу ОСОБА_4 та надано до суду Висновок судово-психіатричної експертизи №720 від 30 грудня 2021 року.

Експертне дослідження проведено посмертно на підставі медичної документації ОСОБА_4 та матеріалів цивільної справи, зокрема, показань сторін, свідків тощо.

Висновок №720 від 30 грудня 2021 року містить висновок про те, що ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 , у період часу, який відноситься до підписання заповіту, страждав на хронічний, стійкий психічний розлад (приведено діагноз), який за ступенем глибини та вираженості абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 та ст. 1234 ЦК України).

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251-1252 цього Кодексу.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (ст. 1234 ЦК України), змісту заповіту (ст. ст. 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (ст. 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (ст. ст. 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє (ч. 4 ст. 207 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 755/8686/17 (провадження № 61-8444св19) зазначено, що аналіз абзацу 1 частини четвертої статті 207 ЦК України свідчить про те, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується ч. 4 ст. 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

Згідно з ч. 1-3, 5 ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абз. 3 ч. 2 ст. 1248 і ст. 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) та у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) зазначено, що право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у ст. 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19. З такого ж тлумачення наведених норм щодо необхідності установлення абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними як підстави для визнання цього правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, виходив Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц, у якій, крім наведеного, зазначив, що для визнання правочину недійсним за цією нормою необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції призначалася судово-психіатрична експертиза, та Висновком судово-психіатричної експертизи № 720 від 30 грудня 2021 року, виконаної судовими експертами КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської міської ради, встановлено, що ОСОБА_4 в період часу, який відноситься до підписання заповіту від 07 квітня 2014 року, страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного розладу особистості сполученого генезу. Виражений психоорганічний синдром, експлозивний варіант», який за ступенем глибини та виразності абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 2-14, т.3).

Судовий експерт ОСОБА_20 в судовому засіданні суду першої інстанції підтримала висновки експертизи, та пояснила, що за своїм психічним станом в момент вчинення спірного заповіту ОСОБА_4 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, хоча за наявності психічного розладу, яким страждав ОСОБА_4 , у оточуючих осіб могло скластись хибне протилежне враження.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач довів належними та допустимими доказами, що при посвідченні оспорюваного заповіту його батько ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними та що у нього було відсутнє волевиявлення на вчинення спірного правочину.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачем надано докази абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій, у зв`язку із чим позовні вимоги ОСОБА_2 підлягали задоволенню.

Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно надав перевагу одним доказам по справі, зокрема поясненням експерта, і не врахував пояснення свідків по справі, які були довгий час знайомі з ОСОБА_4 .

Колегія суддів приймає до уваги, що свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_3 не є фахівцями в галузі психіатрії та медицини, а відтак, їх поясненням не може бути надана перевага у порівнянні із доводами, викладеними у Висновку №720 від 30 грудня 2021 року, оскільки основу експертного дослідження психічного стану особи складає медична документація особи, психічний стан якої встановлюється, а сам висновок складений експертами із вищою медичною освітою.

Аналогічно необґрунтованими та такими, що не мають правового значення для вирішення даної справи, є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що Висновок судово-психіатричного експерта №720 від 30 грудня 2021 року містить ряд технічних помилок, що викликає сумнів у його достовірності.

Колегія суддів зазначає, що наявні в тексті Висновку №720 від 30 грудня 2021 року описки та технічні помилки не мають наслідком неправильність висновку, оскільки, за загальним правилом, описки та помилки підлягають виправленню.

Колегія суддів вважає, що Висновок №720 від 30 грудня 2021 року містить обґрунтоване визначення психічного стану ОСОБА_4 як такого, що визначає у момент вчинення спірного правочину (заповіту) не усвідомлення ОСОБА_4 значення своїх дій та не можливість керування ними, і такий психічний стан ОСОБА_4 у досліджуваний період підтвердила експерт в суді першої інстанції.

Використання експертами у Висновку №720 від 30 грудня 2021 року певних формулювань, слів тощо не змінює остаточного висновку про те, що у момент вчинення спірного правочину (заповіту) ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керування ними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не містять достатньо переконливого мотивування підстав визнання Висновку №720 від 30 грудня 2021 року необґрунтованим, чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи, які стосуються психічного стану ОСОБА_4 , чи таким, що викликає сумніви в його правильності.

На підставі викладеного колегія суддів доходить до висновку, що доводи апелянта є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 15 грудня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе