Справа № 296/6695/23
У Х В А Л А

Іменем України

08 грудня 2025 рокум. Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі головуючого судді Драча Ю.І.,

за участю секретаря судового засідання Дальянської В.Ю.

скаржника ОСОБА_1

представника боржників ОСОБА_2

представника третьої особи Баб`як М.М.

державного виконавця Осіпчук І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 про невиконання рішення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Корольовського районного суду міста Житомира зі скаргою про невиконання рішення суду в якій просить:

1. Визнати факт невиконання рішення суду справі № 296/6695/23 про встановлення побачень з онукою ОСОБА_3 .

2. Зобов`язати державного виконавця вжити всіх необхідних заходів для забезпечення реального виконання рішення, зокрема накласти штрафи на батьків дитини за ст. 75 Закону Про виконавче провадження.

3. Направити ухвалу до органів опіки та піклування для розгляду питання про ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків.

4. Визнати дії батьків такими, що перешкоджають виконанню судового рішення і порушують право дитини на спілкування з бабусею.

Заявниця в судовому засіданні заяву підтримала та просила задовольнити з підстав викладених в ній.

Державний виконавець в судовому засіданні заперечила щодо задоволення заяви. Вказала, що рішення суду перебуває на виконанні, однак дитина ОСОБА_3 відмовляється від спілкування з ОСОБА_4 , про що неодноразово було складено акти державного виконавця. Також зазначила, що не може та не уповноважена змусити дитину спілкуватись з бабусею.

Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні зазначив, що дитина не має бажання спілкуватись з ОСОБА_1 , він неодноразово був на зустрічах внуки та бабусі, дитина на контакт не йде, боїться, тому приймались рішення в інтересах дитини про переривання зустрічей.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11.06.2024 частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою внучкою.

Зобов`язано ОСОБА_6 , усунути перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 , з малолітньою внучкою ОСОБА_3 , 2019 року народження шляхом визначення способу участі ОСОБА_1 , у спілкуванні та вихованні ОСОБА_3 , встановивши зустрічі кожної першої та третьої неділі місяця з 11:00 год до 14:00 год. за участю матері або батька дитини, або обох батьків, за адресою місця проживання АДРЕСА_1 , або на нейтральній території у місті Житомирі в місцях, які відповідають віковій категорії дитини, з можливістю зміни графіку зустрічей за домовленістю сторін та стану здоров`я дитини. Зобов`язано ОСОБА_5 , усунути перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 , з малолітньою внучкою ОСОБА_3 , 2019 року народження шляхом визначення способу участі ОСОБА_1 , у спілкуванні та вихованні ОСОБА_3 , встановивши зустрічі кожної першої та третьої неділі місяця з 11:00 год до 14:00 год. за участю матері або батька дитини, або обох батьків, за адресою місця проживання АДРЕСА_1 , або на нейтральній території у місті Житомирі в місцях, які відповідають віковій категорії дитини, з можливістю зміни графіку зустрічей за домовленістю сторін та стану здоров`я дитини.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 22.10.2024 рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11.06.2024 змінено. У резолютивній частині рішення спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні із малолітньою внучкою ОСОБА_3 , 2019 року народження, визначено наступним чином: «Встановити ОСОБА_1 зустріч кожної першої та третьої неділі місяця із 12:00 години до 14:00 години за участю матері ОСОБА_5 або батька дитини ОСОБА_6 , або обох батьків, на нейтральній території у місті Житомирі у місцях, які відповідають віковій категорії дитини, з можливістю зміни графіку зустрічей за домовленістю сторін та стану здоров`я дитини».

Постановою Верховного суду від 19.02.2025 постанову Житомирського апеляційного суду від 22.10.2024 залишено без змін.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно до положень ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Із наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи.

Згідно ст.129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд

Так, судовий контроль за виконанням судових рішень встановлено розділом VII ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України « Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 74 Закону «Про виконавче провадження» передбачено право сторін, інших учасників та осіб на оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.76ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (ст.ст. 77-80 ЦПК України).

Приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст.81ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Приписами ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, І неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Отже, дослідивши матеріали скарги, суд прийшов до висновку, що головний державний виконавець Корольовського відділу державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Осіпчук І.В. діяла у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та в межах своїх повноважень, і суду не представлено доказів порушення прав чи свобод заявника вказаними діями.

Щодо вимог про зобов`язання державного виконавця вжити всіх необхідних заходів для забезпечення реального виконання рішення, зокрема накласти штрафи на батьків дитини за ст. 75 Закону Про виконавче провадження суд зазначає наступне.

За умовами ст.451 ЦПК України та у відповідності до загальних положень Закону України «Про виконавче провадження» прийняття відповідних рішень та винесення процесуальних документів державним виконавцем є виключно його дискреційними повноваженнями, у проведення яких суд втручатись не вправі. Так, суд у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця державної виконавчої служби або приватного виконавця зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника, але при цьому не вправі зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України можуть здійснюватися тільки державним виконавцем державної виконавчої служби або приватним виконавцем.

Відтак, здійснення заходів примусового виконання рішення передбачених статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», відносяться до виключної компетенції органів виконавчої служби, а тому, суд не вправі покладати на себе функції інших органів державної влади, та втручатися в делеговані повноваження.

Крім цього, вимоги заявника про визнання факту невиконання рішення суду, вимога направити ухвалу до органів опіки та піклування для розгляду питання про ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків та визнання дії батьків такими, що перешкоджають виконанню судового рішення і порушують право дитини на спілкування з бабусею не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Так, скарга ОСОБА_1 подана з посиланням на статті 447, 448 ЦПК України, які входять до розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Незважаючи на те, що цей розділ має назву «Судовий контроль за виконанням судових рішень», в самому розділі фактично йдеться про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців.

Положеннями ст. 447-1 ЦПК України, яка віднесена до вказаного розділу, визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Отже, як із змісту положень розділу VII під назвою «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України, так із змісту положень ст. 447-1 ЦПК України вбачається, що судовий контроль за виконанням рішення суду, яке ухвалено в цивільній справі, реалізується лише шляхом розгляду скарг на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, якщо ними порушено права чи свободи сторін виконавчого провадження, в тому числі стягувача.

Вжиття інших видів судового контролю за виконанням судового рішення Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено, а тому розгляд вказаних вимог скарги не передбачено положеннями розділу VII ЦПК України.

Таким чином, зважаючи на вищевказане, суд приходить до висновку, що в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 447, 447-1, 448, 450, 451 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 про невиконання рішення у справі № 296/6695/23.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Ю. І. Драч