Справа № 314/2711/25
Провадження № 2/314/1529/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2025 м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Кіяшко В.О.,

при секретарі судового засідання Румянцева А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Сенс банк», третя особа: Вільнянський відділ державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту,

встановив:

до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява, в якій позивач просить зняти арешт з рухомого та нерухомого майна, накладений постановою державного виконавця від 29.05.2009 (номер запису про обтяження 2635239) та 06.09.2010 (номер запису про обтяження 2635348).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 30.12.2005 між сторонами було укладено кредитний договір № 05П192-К від 30.12.200 відповідно до якого позивач отримав грошові кошти у сумі 23000,00 дол. США зі сплати 13% річних.

В якості забезпечення позивачем своїх зобов`язань щодо погашення кредиту 30.12.2005 року між сторонами було укладено іпотечний договір, за умови якого позивач надав в іпотеку житловий будинок, загальною площею 91,4 м2 та земельну ділянку загальною площею 1300 м2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку зі спливом строків позовної давності на час звернення до суду.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 31.08.2018 р. у цивільній справі № 314/50/18 ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено у позові про стягнення з Позивача заборгованості за Кредитним договором в сумі 12 829, 57 дол. США у зв`язку зі спливом строків позовної давності на час звернення до суду.

Окрім того, рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 22.12.2011 року у цивільній справі №2-0805-1177/2011 за позовом Позивача визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М: про стягнення з Позивача на користь Відповідача заборгованості за Кредитним договором.

Проте рішенням апеляційного суду Запорізької області від 03.04.2012 р. у справі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 22.12.2011 року скасовано та ухвалено нове рішення про залишення без задоволення позову Позивача.

Підтверджують викладене документи: витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №195007476 від 26.12.2019 р.; рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06.12.2016 р. у цивільній справі №314/5890/16-ц; рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 31.08.2018 р. у цивільній справі № 314/50/18; лист Вільнянського районного суду Запорізької області від 01.11.2024 р.

Виконавчий напис приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. перебував на виконанні у відділі державної виконавчої служби Вільнянського районного управління юстиції.

Державний виконавець Сараєва В.В. постановою від 29.05.2009 р. (номер запису про обтяження:2635239ї наклала арешт на майно Позивача.

Державний виконавець Куратченко І.В. постановою від 06.09.2010 р. (номер запису про обтяження:2635348) наклала арешт на майно Позивача.

Підтверджують викладене документи: лист Вільнянського відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 22.05.2025р. №29.9-38/22900.

Позивачу на праві власності належить нерухоме майно:

житловий будинок загальною площею 91,4 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого Люцернянською сільською радою 13.01.2004 р.;

земельна ділянка загальною площею 1300 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серія та номер: І-ЗП №032450 виданого Люцернянською сільською радою 29.10.1999р.

Підтверджують викладене документи: свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , видане Люцернянською сільською радою 13.01.2004 р.; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9093178 від 29.11.2005 р.; витяг з Державного реєстру речових прав №402454984 від 06.11.2024 р.

Таким чином, внаслідок прийняття державними виконавцями відділу державної виконавчої служби Вільнянського районного управління юстиції постанов про накладення арешту від 29.05.2009 р. (номер запису про обтяження:2635239) та від 06.09.2010 р. (номер запису про обтяження:2635348) під арештом знаходиться все нерухоме та рухоме майно Позивача.

Інших рішень по яким можливо було накласти арешти не встановлено.

Таким чином судом встановлено, що арешти були накладені в рамках виконавчого провадження з виконання напису приватного нотаріуса № 447 вчиненого 03 квітня 2009 року.

Відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом № 2274/5 від 25.12.2008 р. Міністерства юстиції України ( п. 9.9.)

строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить З роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 рік, після чого вони підлягають знищенню по п. 9.10. „документи органу державної виконавчої служби через закінчення строків їх зберігання підлягають знищенню .

Знищення виконавчих проваджень, в яких було накладено арешт на все майно Позивача, робить неможливим вирішити питання зняття арешту в органах виконавчої служби, у зв`язку з чим зняття арешту з майна Позивач підлягає вирішенню в судовому порядку.

Станом на 22.05.2025 відкритих виконавчих документів стосовно божника ОСОБА_1 у відділі не знаходиться.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій він просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки зняти арешт з майна боржника, накладений виконавцем з метою забезпечення виконання рішення суду може бути і чітко визначених ЗУ «Про виконавче провадження» випадках, який є вичерпним. Звернув увагу, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушених прав, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Позивач подав відповідь на відзив, в якій зауважив, що на сьогодні виконавче провадження знищене відповідно до строків зберігання, що підтверджує ДВС, тому не існує матеріалів, які б могли бути підставою для виконання будь-яких подальших дій, тобто арешт втрачає сенс як захід забезпечення позову. Арешт може існувати виключно в межах відкритого та чинного виконавчого провадження, коли ж фактично провадження припинено, а стягувач не виявляє своєї зацікавленості в його відновленні, подальшу збереження арешту є юридично необгрунтованим і суперечить принципу пропорційності та правової визначеності.

Представник позивача та позивач в судовому засіданні на позові наполягали, просили суд його задовольнити на тих підставах, що в ньому зазначені.

Представник відповідача у відзиві просив розглядати справу без його участі.

Представник державної виконавчої служби не з`явився, про час та місце слухання справи повідомленим належним чино, причину неявки не повідомив, заперечень не надав.

Суд, вислухав учасників, дослідивши заяву та додані матеріали, приходить до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав належить, земельна ділянка площею 0,13 га, та відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно а саме житловий будинок, загальгною площею 91,4 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до відповіді з Вільнянського відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Дніпро ), що згідно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрації обтяжень вбачається, що у ОСОБА_1 наявні обтяження а саме: номер запису про обтяження 2635348 від 06.09.2010 постанова про арешт майна боржника видана ВДВС Вільнянського РУЮ державним виконавцем Куратченко І.В., та номер запису про обтяження 2635239 від 29.05.2009 постановою про арешт майна боржника видана ВДВС Вільнянського РУЮ державним виконавцем Сараєвою В.В.

Згідно з ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Підстави зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначено ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

За приписами ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно.

Таким чином, за змістом наведених положень Закону України «Про виконавче провадження», в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Положеннями ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 26.09.2019 у справі №607/3894/17.

Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.11.2019 у справі №905/386/18, подібна правова позиція міститься у постанові Великої палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі№554/8004/16, та постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.02.2022 №539/3212/19. Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.10.2023 №337/2402/22.

У постанові КЦС ВС від 29.06.2023 у справі №208/9810/21зроблено висновок про те, що коли питання про скасування арешту, накладеного в рамках виконавчого провадження, порушує сторона провадження, то застосовуються положення розділ VII ЦПК України, який передбачає звернення до суду зі скаргою на дії виконавця. Якщо ж особа, яка не погоджується з накладеним арештом, не є стороною виконавчого провадження, але такими діями порушується її право власності, вона звертається до суду з позовом, в якому передусім ставить питання про підтвердження її права власності на арештоване майно, а потім про зняття арешту.

Верховний Суд у постанові від 15.10.2024 у справі № 2-186/05 (провадження № 61-5001св24) зробив висновок, що у частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено порядок вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень, захисту прав особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, у зв`язку з накладенням арешту на майно. У разі виникнення такого спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №905/386/18(провадження № 12-85гс19) зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

З огляду на наведені норми та роз`яснення, надані Верховним Судом, суд дійшов висновку, що боржник, на майно якого державним виконавцем накладено арешт, не може звертатися до суду з позовною заявою про зняття арешту з майна, оскільки у судовому процесі він є боржником та законом для нього встановлений інший порядок вирішення даного питання (шляхом звернення до суду зі скаргою відповідно до розділу VII ЦПК України).

Заява про зняття арешту подається стороною справи, якщо арешт накладений судом відповідно до глави 10 ЦПК України.

На підставі викладеного слід зазначити, що позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть розглядатися в позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач одночасно має бути й відповідачем, так як його майно арештовано державним виконавцем і він є боржником за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до вимог статей 42, 48, 175, 447 ЦПК України.

У статті 447 розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Розділом VII ЦПК України встановлено спеціальний порядок, за яким здійснюється судовий контроль за виконанням судових рішень, в тому числі вирішення питань щодо законності рішень, дій чи бездіяльності виконавців під час виконання судових рішень, порушення прав сторін виконавчого провадження під час виконання, зобов`язання виконавців поновити порушені права сторін виконавчого провадження тощо.

Водночас такий контроль щодо виконання інших (не судових) рішень здійснюється за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Зокрема, згідно ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

При цьому неможливо погодитися з твердженням позову про те, що спір між стороною завершеного виконавчого провадження (боржником) та державним виконавцем з приводу не зняття арешту, накладеного виконавцем на майно вказаного боржника в межах цього провадження, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, зокрема за правилами позовного провадження у зв`язку з наступним.

Зокрема у постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20, предметом розгляду якої було зняття арешту, накладеного на майно позивача, як боржника в межах виконавчого провадження (яке на час подачі позову було завершене та знищене) Верховний суд зазначив, що суди зробили правильний висновок про відмову у відкритті провадження у справі за вимогами про зняття арешту з майна, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту - оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а не в позовному провадженні.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 зроблено висновок, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 зазначено, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди попередніх інстанцій не врахували того, що вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. А за таким позовом позивачка має бути відповідачем у справі. При цьому суд першої інстанції вірно послався на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 204/2494/20, проте не звернув уваги на те, що у наведеній справі суди саме відмовили у відкритті провадження у справі з наведених вище правових підстав, а не розглядали спір по суті.

У постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 234/18525/19 та від 20 жовтня 2021 року у справі № 236/789/21 вказано, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що ця особа не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Отже, суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно особи, яка є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Подібні правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19, постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №236/789/21, від 01 грудня 2021 року у справі №488/1013/20, від 27 березня 2024 року у справі №303/6292/20 та інших.

Однак вказані висновки слід враховувати в сукупності з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №820/4243/17, згідно якого спори щодо оскарження рішень, дій, бездіяльності державного виконавця з виконання виконавчого документа, виданого іншою посадовою особою (нотаріусом), а не судом, підвідомчі адміністративному суду.

Крім цього, в своїй постанові від 21 вересня 2023 року у справі № 465/8224/21 про скасування арешту (що є подібною тій, що перебуває на розгляді місцевого суду) Верховний Суд зазначив таке: «Підставою цього позову позивачка визначила протиправну бездіяльність органу державної виконавчої служби під час виконання виконавчого напису нотаріуса, що виразилось у наявності накладеного арешту на її майно, яке не скасоване у зв`язку з поверненням виконавчого документа.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Установивши, що позивачка фактично не погоджується з бездіяльністю, на її думку, державного виконавця у межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про те, що цей спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки позивачка просить скасувати арешт, який був накладений державним виконавцем у межах виконання не судового рішення, а документа, виданого приватним нотаріусом».

Тому вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства за правилами позовного провадження, а підлягає розгляду відповідно до положень ст. 287 КАС України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За вище вказаних обставин провадження у справі слід закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 263-265, 255. 447 ЦПК України, суд

ухвалив:

провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Сенс банк», третя особа: Вільнянський відділ державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту - закрити.

Роз`яснити позивача що вказаний спір підлягає розгляду відповідно до положень ст. 287 КАС України.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції через Вільнянський районний суд Запорізької області.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В. О. Кіяшко

11.12.2025