АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2025 року

м. Чернівці

справа № 722/1835/25

провадження № 22-ц/822/1164/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Лисака І. Н.

учасники справи:

позивач Перша всеукраїнська кредитна спілка

відповідач ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Першої всеукраїнської кредитної спілки, в інтересах якої діє Пінчук Олена Сергіївна, на заочне рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2025 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Унгурян С. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2025 року Перша всеукраїнська кредитна спілка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 .

Просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором про споживчий кредит від 15 травня 2024 року № 207 у сумі 15 789 гривень 97 копійок, з яких 10 000 гривень заборгованість за кредитом, 5 789 гривень 97 копійок заборгованість по процентах за користування кредитом.

Позов обґрунтований тим, що 15 травня 2024 року між Першою всеукраїнською кредитною спілкою та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 207.

Відповідно до умов пункту 2.1 кредитного договору, в порядку та на умовах цього договору кредитодавець надає позичальниці кредит у формі відновлюваної кредитної лінії з лімітом (загальний розмір наданого кредиту) в сумі 10 000 гривень, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші зобов`язання за договором.

Пункт 2.2 кредитного договору передбачає, що кредит надається строком на 12 місяців з 15 травня 2024 року до 15 травня 2025 року (строк кредитування).

15 травня 2024 року ОСОБА_1 , відповідно до погоджених сторонами договору умов, видано кредит у сумі 10 000 гривень, що підтверджується, видатковим касовим чеком № ФН.

Однак, у строк визначений пунктом 2.2 кредитного договору, тобто до 15 травня 2025 року ОСОБА_1 не виконала зобов`язання, що підтверджується розрахунком заборгованості від 12 серпня 2025 року, внаслідок чого у відповідачки виникла прострочена заборгованість.

У зв`язку з порушенням позичальницею умов кредитного договору щодо погашення кредиту та сплати нарахованих за користування кредитом процентів у строки та у розмірах, визначених графіком розрахунків, виникла прострочена заборгованість.

Відповідно до умов кредитного договору, станом на 12 серпня 2025 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором становить 15 789 гривень 97 копійок, з яких сума кредиту 10 000 гривень, сума нарахованих та несплачених процентів за фактичне користування кредитом 5 789 гривень 97 копійок.

Короткий зміст рішення суду інстанції

Заочним рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2025 року позов Першої всеукраїнської кредитної спілки задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Першої всеукраїнської кредитної спілки заборгованість за договором про споживчий кредит від 15 травня 2024 року № 207 в розмірі 14 676 гривень 54 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат, понесених на сплату судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зі змісту договору про споживчий кредит від 15 травня 2024 року № 207 ОСОБА_1 отримала від Першої всеукраїнської кредитної спілки кредит в сумі 10 000 гривень строком на 12 місяців, а саме з 15 травня 2024 року по 15 травень 2025 року (пункти 2.1, 2.2 договору).

Умовами вказаного договору, а саме пунктом 4.1 передбачено оплату позичальницею відсотків за користування кредитом у розмірі 58% річних, процентна ставка є фіксованою.

Договір підписаний сторонами у справі, що свідчить про те, що вони досягли домовленості з усіх істотних умов договору та погодились на такі умови.

Крім цього, розмір та періодичність платежів позичальниці за вказаним вище кредитним договором, а також розмір та порядок сплати відсотків визначено графіком платежів, який є невід`ємною частиною договору та із яким ознайомлено відповідачку.

Відповідно до вказаного графіку платежів сторони узгодили, що до повернення позичальником, з урахуванням суми нарахованих відсотків, підлягає сума у розмірі 14 676 гривень 54 копійки, з якої 10 000 гривень сума кредиту, 4 676 гривень 54 копійки проценти за користування кредитом.

За таких обставин суд вважав, що умови договору, в тому числі і щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами, були узгоджені сторонами на момент підписання кредитного договору, позичальник погодилася на вказані умови. Крім цього, порядок сплати та нарахування процентів чітко прописаний у тексті договору, а також наведено розрахунок процентів за весь період кредитування.

Позивач умови договору виконав в повному обсязі, а відповідачка ОСОБА_1 неналежним чином виконувала умови договору, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.

При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

З огляду на наведене суд прийшов до висновку про безпідставність нарахування відповідачці відповідно до умов пункту 4.1 договору процентів за користування кредитом після спливу терміну кредитування.

За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи обґрунтованим є нарахування процентів за користування кредитом відповідно до погодженого графіка платежів в розмірі 4 676 гривень 54 копійок, що разом із сумою тіла кредиту становить 14 676 гривень 54 копійки.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі Перша всеукраїнська кредитна спілка просить заочне рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2025 року змінити шляхом збільшення суми процентів за користування кредитом, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Першої всеукраїнської кредитної спілки за договором про споживчий кредит від 15 травня 2024 року № 207, з 4 676 гривень 54 копійок до 5 789 гривень 97 копійок.

В іншій частині просить рішення суду залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Перша всеукраїнська кредитна спілка посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказує, що нормами ЦК України передбачено, що кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Позичальник зобов`язується повернути кредит у строк та в порядку, що встановлені договором.

Пункт 4.3 кредитного договору передбачає, що загальні витрати за кредитом становлять 4 676 гривень 54 копійки, а орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладання договору 14 676 гривень 54 копійки.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором від 15 травня 2024 року № 207 станом на 20 травня 2025 року ОСОБА_1 жодного платежу для погашення заборгованості (тіла кредиту або відсотків) не здійснювала.

Відповідно до пункту 4.2 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються кредитодавцем протягом строку (терміну) дії цього договору з дати надання кредиту позичальнику (списання суми з рахунку кредитодавця або видачі готівкою) до терміну остаточного повернення кредиту, визначеного в цьому договорі (зарахування на рахунок кредитодавця або внесення в касу кредитодавця готівкою) за фактичну кількість календарних днів користування кредитом методом факт/факт виходячи з 365/366 календарних днів у році на залишок заборгованості за кредитом.

При нарахуванні процентів за користування кредитом не враховується останній день фактичного користування кредитом.

Пунктом 2.2 кредитного договору передбачено, що кредит надається строком на 12 місяців з 15 травня 2024 року до 15 травня 2025 року.

Кредит у сумі 10 000 гривень виданий ОСОБА_1 15 травня 2024 року, що підтверджується касовим чеком від 15 травня 2024 року.

На підставі вказаних умов договору можна зробити висновок, що останнім днем нарахування відсотків за кредитним договором від 15 травня 2024 року № 207 було 14 травня 2025 року.

Як вбачається зі графіку платежів колонка 6 (проценти за користування кредитом) позичальниці розраховано суму погашення та дату в яку необхідно погасити частину кредиту, наприклад:

17 червня 2024 року мало б відбутися погашення процентів у сумі 522 гривень 95 копійок (відповідно до графіку платежів та графіку розрахунків).

Відповідачка не здійснила жодного погашення боргу, тобто ні погашення тіла кредиту, ні погашення процентів за користування, на що суд першої інстанції не звернув увагу та керувався графіком платежів для «розрахунку боргу».

Станом на 15 травня 2025 року несплачена сума заборгованості становила 15 789 гривень 97 копійок, що складається із: 10 000 гривень залишок заборгованості по кредиту, 5 789 гривень 97 копійок залишок заборгованості по нарахованим та несплаченим процентам за користування кредитом.

Отже, сума нарахованих відсотків за користування кредитом з 15 травня 2024 року по 14 травня 2025 року (останній день строку кредитування, в який кредитна спілка згідно з умовами договору може нараховувати проценти) становить 5 789 гривень 97 копійок, з урахуванням того, що відповідачкою погашення тіла кредиту протягом строку не здійснювалось, а проценти за користування кредитом відповідно до умов договору нараховуються саме на залишок заборгованості за кредитом (тіло кредиту), що передбачено пунктом 4.2. кредитного договору.

Посилання суду першої інстанції на неможливість встановити правильність обчислення нарахувань по процентам є неправомірним, оскільки в такому разі суд мав би здійснити розрахунок заборгованості за кредитним договором на підставі залишку суми заборгованості та відсоткової ставки.

Кредитна спілка додатково акцентує увагу на тому, що графік платежів є лише припущенням, що позичальником будуть вноситися платежі на погашення заборгованості за кредитним договором у строки, які встановлені договором та графіком розрахунку. Тобто, графік платежів є орієнтовним та базується на припущенні, що позичальником будуть належним чином виконуватися його зобов`язання за кредитним договором. Проте, за обставин цієї справи ОСОБА_1 в порушення умов договору не дотрималася встановленого графіку здійснення платежів.

Вказує, що суд першої інстанції не зобов`язував позивача надати детальний розрахунок чи пояснення щодо розрахунку. Встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суд першої інстанції не був позбавлений можливості навести власний розрахунок заборгованості.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не подавала.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

15 травня 2025 року між Першою всеукраїнською кредитною спілкою та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 207, відповідно до умов якого, кредитодавець надає позичальнику кредит у формі відновлюваної кредитної лінії з лімітом (загальний розмір наданого кредиту) в сумі 10 000 гривень, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, виконати інші зобов`язання за договором (а. с. 6-10).

Відповідно до пункту 2.2 кредитного договору, кредит надається строком на 12 місяців з 15 травня 2024 року до 15 травня 2025 року (строк кредитування).

15 травня 2024 року ОСОБА_1 , відповідно до погоджених сторонами договору умов, видано кредит у сумі 10 000 гривень, що підтверджується, видатковим касовим чеком № ФН (а. с. 12).

Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцеві проценти у розмірі 58% річних. Тип процентної ставки фіксована та зміні не підлягає.

Пунктом 4.2 кредитного договору визначено, що проценти за користування кредитом нараховуються кредитодавцем протягом строку (терміну) дії цього договору з дати надання кредиту позичальнику (списання суми з рахунку кредитодавця або видачі готівкою) до терміну остаточного повернення кредиту, визначеного в цьому договорі (зарахування на рахунок кредитодавця або внесення в касу кредитодавця готівкою) за фактичну кількість календарних днів користування кредитом методом факт/факт виходячи з 365/366 календарних днів у році, на залишок заборгованості за кредитом.

При нарахуванні процентів за користування кредитом не враховується останній день фактичного користування кредитом.

Згідно з пунктом 5.1 кредитного договору сторони домовились, що погашення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником згідно з графіком, що є невід`ємною частиною договору.

Згідно з наявним в матеріалах справи розрахунком, здійсненим Першою всеукраїнською кредитною спілкою, станом на 12 серпня 2025 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 15 травня 2024 року № 207складає 15 789 гривень 97 копійок, з яких 10 000 гривень залишок заборгованості по кредиту, 5 789 гривень 97 копійок залишок заборгованості по нарахованим та несплаченим процентам за користування кредитом (а. с. 13).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки ОСОБА_1 правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції не скористалася, а апеляційна скарга Першої всеукраїнської кредитної спілки не містить доводів та вимог стосовно законності та обґрунтованості рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Першої всеукраїнської кредитної спілки заборгованості за договором про споживчий кредит від 15 травня 2024 року № 207 в розмірі 14 676 гривень 54 копійки, з яких: 10 000 гривень тіло кредиту; 4 676 гривень 54 копійки проценти за користування кредитом, рішення у відповідній частині апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що переглядається, не відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним.

Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами.

Частиною другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За обставин цієї справи судами першої та апеляційної інстанції встановлено що між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі укладено між ними договору про споживчий кредит № 207, про що свідчать їх підписи у договорі, графіках платежів та розрахунків (а. с. 6-11)

Згідно з пунктом 12.13 договору підписом в розділі 13 позичальник підтверджує, що отримав оригінал цього договору, укладеного у паперовому вигляді, а також додатки до нього одразу після підписання, але до початку надання фінансової послуги.

Отже, підписавши договір про споживчий кредит № 207 та додатки до нього, в яких визначено умови кредитування, графік здійснення платежів, ОСОБА_1 погодилася на укладення такого договору на визначених і погоджених сторонами умовах.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд у постанові від 03 липня 2024 року у справі № 760/11927/16 (провадження № 61-3985св24), виходячи із положень частини першої статті 81 ЦПК України дійшов висновку, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (у тому числі розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову Першої всеукраїнської кредитної спілки суд першої інстанції виходив із того, що наявними в матеріалах справи графіками платежів та розрахунків (а. с. 10-11), прямо визначено розмір процентів за користування кредитними коштами, які підлягаю сплаті ОСОБА_1 , а саме 4 676 гривень 54 копійки.

Натомість позивачем заявлено до стягнення з відповідачки заборгованість по процентах за користування кредитом у сумі 5 789 гривень 97 копійок, тобто у розмірі більшому, ніж погоджено сторонами.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем здійснено нарахування процентів у сумі 1 113 гривень 43 копійки поза межами визначеного в договорі строку кредитування, а тому вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, вирішуючи виключну правову проблему щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом, зробила такі висновки:

припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 91 постанови);

вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає (пункт 92 постанови);

якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України (пункт 100 постанови);

у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (пункт 103 постанови);

в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає (пункт 108 постанови);

можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (пункт 128 постанови).

Фактично в основу висновку про безпідставність позовних вимог в частині стягнення заборгованості по процентах за договором про споживчий кредит від 15 травня 2024 року № 207 у сумі 1 113 гривень 43 копійки, суд першої інстанції поклав наявні в матеріалах справи графіки платежів та розрахунків.

Разом з цим суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідні графіки передбачають поетапне здійснення позичальницею ОСОБА_1 платежів з повернення кредиту та процентів за користування ним.

Зокрема вказаними додатками до кредитного договору передбачено наступний графік погашення ОСОБА_1 основного боргу (тіла кредиту): 16 грудня 2024 року 1 468 гривень 85 копійок, 15 січня 2025 року 1554 гривні 01 копійка; 17 лютого 2025 року 1 594 гривні 24 копійки; 17 березня 2025 року 1 720 гривень 61 копійка; 15 квітня 2025 року 1 791 гривня 34 копійки; 15 травня 2025 року 1 870 гривень 95 копійок.

Одночасно з погашенням тіла кредиту графіками платежів та розрахунків передбачено сплату процентів за користування кредитними коштами, які розраховані відповідно до запланованого розміру основної заборгованості.

Такий порядок розрахунку узгоджується із пунктом 4.2 кредитного договору, відповідно до якого, проценти за користування кредитом нараховуються кредитодавцем протягом строку (терміну) дії цього договору з дати надання кредиту позичальнику (списання суми з рахунку кредитодавця або видачі готівкою) до терміну остаточного повернення кредиту, визначеного в цьому договорі (зарахування на рахунок кредитодавця або внесення в касу кредитодавця готівкою) за фактичну кількість календарних днів користування кредитом методом факт/факт виходячи з 365/366 календарних днів у році, на залишок заборгованості за кредитом.

Разом з цим, як встановлено судами ОСОБА_1 в порушення умов кредитного договору не здійснювала передбачених договором платежів. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Вирішуючи у цій частині спір по суті, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, в зв`язку з чим помилково виходив із того, що Першою всеукраїнською кредитною спілкою нараховано проценти за користування кредитом поза межами погодженого сторонами строку кредитування.

В свою чергу, колегія суддів перевіряючи обґрунтованість пред`явлених Першою всеукраїнською кредитною спілкою до ОСОБА_1 позовних вимог у частині стягнення процентів за користування кредитом виходить із наступного.

Відповідно до пункту 4.1 договору за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцеві проценти у розмірі 58%, які у перерахунку до 1 дня становлять 0,1589%. При цьому нарахування процентів за користування не враховується останній день фактичного користування кредитом.

Заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 15 травня 2024 року № 207 у частині нарахування процентів за користування кредитом повинна бути здійснена наступним чином:

10 000 х 0,1589% х 365 днів (з 15 травня 2024 року по 14 травня 2025 року) = 5 799 гривень 85 копійок.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку про доведеність позовних вимог Першої всеукраїнської кредитної спілки щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором про споживчий кредит від 15 травня 2024 року № 207 у частині процентів за користування кредитом у сумі, яка заявлена, а саме 5 789 гривень 97 копійок.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, заочне рішення суду першої інстанції від 29 жовтня 2025 року в частині, яка оскаржується, ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, а тому слід змінити його мотивувальну частину відповідно до змісту цієї постанови.

Також слід змінити резолютивну частину заочного рішення від 29 жовтня 2025 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Першої всеукраїнської кредитної спілки заборгованості, виклавши її в наступній редакції:

«Позов Першої всеукраїнської кредитної спілки до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Першої всеукраїнської кредитної спілки заборгованість за договором про споживчий кредит від 15 травня 2024 року № 207 у сумі 15 789 гривень 97 копійок, з яких 10 000 гривень заборгованість за кредитом, 5 789 гривень 97 копійок заборгованість по процентах за користування кредитом».

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання в електронній формі позовної заяви у цій справі Першою всеукраїнською кредитною спілкою у встановленому законом порядку та розмірі сплачено судовий збір у сумі 2 422 гривні 40 копійок, що підтверджується платіжною інструкцією від 14 серпня 2025 року (а. с. 19).

Верховний Суд у постанові від 02 липня 2024 року у справі № 160/19149/23 дійшов висновку, що ставка судового збору при розрахунку його сплати за подання до суду апеляційної скарги є незмінною та повинна відповідати вимогам Закону № 3674-VI, не залежить від розміру сплаченого судового збору позивачем з понижуючим коефіцієнтом при поданні позовної заяви в електронній формі.

Отже, за подання в електронній формі апеляційної скарги Першою всеукраїнською кредитною спілкою підлягав сплаті судовий збір у сумі 3 633 гривні 60 копійок (3028,00 х 150% х 0,8).

Проте позивачем сплачено лише 2 906 гривень 88 копійок. В зв`язку з чим недоплачений Першою всеукраїнською кредитною спілкою судовий збір у сумі 726 гривень 72 копійки підлягає стягненню в дохід держави (3 633,60 2 906,88).

Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови позов Першої всеукраїнської кредитної спілки до ОСОБА_1 задоволено повністю.

З урахуванням вищевикладеного, за наслідками перегляду справи у суді апеляційної інстанції з ОСОБА_1 на користь Першої всеукраїнської кредитної спілки пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у сумі 6 056 гривень (2 422,40 + 3 633,60).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

Ухвалив:

Апеляційну скаргу Першої всеукраїнської кредитної спілки задовольнити.

Змінити мотивувальну частину заочного рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2025 року відповідно до змісту цієї постанови.

Змінити резолютивну частину заочного рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2025 року, виклавши її в наступній редакції:

«Позов Першої всеукраїнської кредитної спілки до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Першої всеукраїнської кредитної спілки заборгованість за договором про споживчий кредит від 15 травня 2024 року № 207 у сумі 15 789 (п`ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят дев`ять) гривень 97 (дев`яносто сім) копійок, з яких 10 000 гривень заборгованість за кредитом, 5 789 гривень 97 копійок заборгованість по процентах за користування кредитом».

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з Першої всеукраїнської кредитної спілки в дохід держави недоплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у сумі 726 (сімсот двадцять шість) гривень 72 (сімдесят дві) копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Першої всеукраїнської кредитної спілки судові витрати зі сплати судового збору у сумі 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Ігор ЛИСАК