ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7662/25 Справа № 185/5238/23 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу № 185/5238/23 за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Перекопського М.М., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач АТ «Сенс Банк» звернулось до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 28 вересня 2021 року відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим уклав угоду про надання споживчого кредиту №501365444.

Вказує, що Банк належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши ОСОБА_1 в користування кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок.

Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, має заборгованість в сумі 267 420,06 грн., яку позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь та судові витрати по справі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2025 позовні вимоги АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором №501365444 від 28 вересня 2021 року у сумі 267 420,06 грн., що складається з: 196 090,88 грн. тіло кредиту, 71 329,18 грн. відсотки.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» судові витрати в сумі 4 011,30 грн.

Не погодившись із зазначеним рішення, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується з рішенням суду в частині стягнення прострочених відсотків за кредитним договором, вважає його винесеним з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Вважає, що прострочені відсотки за кредитним договором підлягають списанню.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу задовольнити, судове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2025 року в частині стягнення прострочених відсотків за користування кредитом скасувати, відмовивши у задоволенні цих вимог. В іншій частині рішення суду не оскаржує.

Позивач своїм правом на подачу відзиву не скористалась.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що 28 вересня 2021 року між АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду про надання споживчого кредиту №501365444 та надано кошти у розмірі 210000 грн. Кредит надавався для повернення заборгованості за кредитним договором №501301375 від 05 березня 2021 року та для власних потреб. Процентна ставка 37,00% річних, строк кредиту 36 місяців.

Згідно меморіального ордеру №581332784 від 28 вересня 2021 року на ім`я отримувача ОСОБА_1 було перераховано кошти в сумі 210000 грн. з призначенням платежу: надання кредиту за кредитним договором №501365444 від 28 вересня 2021 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №501365444 від 28 вересня 2021 року, станом на 22 січня 2023 року заборгованість за кредитним договором становить 267 420,06 грн., що складається з: 196 090,88 грн. тіло кредиту, 71 329,18 грн. відсотки.

На підтвердження розрахунку заборгованості позивачем надано виписку по особовим рахункам відповідача за кредитним договором, з якої вбачається, що відповідач користувався грошима та частково сплачував заборгованість за договором, а розрахунок заборгованості відповідає наданій виписці руху коштів по рахунку відповідача.

Суд погодився з розрахунком заборгованості, оскільки він відповідає умовам кредитного договору між сторонами та узгоджуються з випискою руху коштів по рахунку відповідача.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано суду контр-розрахунку, не зазначено конкретних випадків неправильності розрахунку суми заборгованості та невідповідності розрахунку заборгованості умовам договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи Банк звернувся до суду з даним позовом після не сплати відповідачем сум згідно графіку погашення за кредитним договором відповідної кількості платежів, в результаті чого станом на 22 січня 2023 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 267 420,06 грн., що складається з: 196090,88 грн. за тілом кредиту, 71329,18 грн. за відсотками за користування кредитом.

На підтвердження розрахунку заборгованості позивачем надано виписку по особовим рахункам відповідача за кредитним договором, з якої чітко прослідковується, що відповідач користувався грошима та частково сплачував заборгованість за договором, а розрахунок заборгованості відповідає наданій виписці руху коштів по рахунку відповідача.

В апеляційній скарзі відповідач не оспорює розмір заборгованості за кредитом, а лише посилається на наявність законних підстав (на його переконання) для списання нарахованих позивачем відсотків за користування кредитом.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено в суді, з наданням належних та допустимих доказів, право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором укладеним з відповідачем, та доведено належними та допустимими доказами, наявність заборгованості та її розмір.

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що убачається наявність правових підстав для стягнення заявленої заборгованості за укладеним договором станом на 22.01.2023р.

Доводи апеляційної скарги, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, відхиляються колегією, оскільки позивачем вимог щодо стягнення сум, передбачених даною нормою, в позові не ставилось і за рішенням суду вони з відповідача не стягувались.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо наявності підстав для списання нарахованих за кредитом відсотків, також не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Так, обґрунтовуючи доводи в цій частині, відповідач посилається на п.18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Велика Палата ВС зробила висновок про те, що припис абз. 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Також Велика Палата ВС наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту, права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

У постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 Велика Палата ВС також зазначила, що регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

Зазначені правові висновки були враховані у постановах ВС від 17 лютого 2021 року у справі №383/869/14, від 10 лютого 2021 року у справі №331/3410/16-ц, від 30 червня 2020 року у справі №717/1223/17-ц та інших.

Як зазначено вище, позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам за користування грошовими коштами в межах строку дії договору, і вимог про стягнення відсотків передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, яка захищає кредитодавця у разі прострочення виконання зобов`язання поза строком дії договору, позивачем не заявлялось. Тобто посилання відповідача в апеляційній скарзі на застосування п.18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, як підставу для списання нарахованих відсотків за користування кредитом в межах строку дії кредитного договору, в даній ситуації є хибним і задоволенню не підлягає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині стягнення відсотків за користування кредитом не впливають на правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстави для його скасування. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині слід залишити без змін.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2025 року - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10.12.2025р.

Судді: