Справа № 183/8622/25
№ 2/183/5275/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 грудня 2025 року м. Самар
Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Парфьонова Д. О., за участі: секретаря судового засідання Моісєєва К. А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача Іващенко І. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області про:
- визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 70,1 кв. м,
у серпні 2025 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з цим позовом у порядку підсудності, визначеної розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Самарівському (Новомосковському) міськрайонному суду Дніпропетровської області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 червня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Харитонової Галини Володимирівни, Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради для проведення реєстраційних дій. 18 червня 2025 року за № 79485471 рішення Державний реєстратор позивачеві відмовлено у проведенні реєстраційних дій з обставин того, що після завершення строку встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, які були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, а саме неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, відомостей реєстрів, автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року. На запит державного реєстратора не отримано інформації стосовно відомостей про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року квартири за адресою; АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . У відповідь на запит державного реєстратора отримано відповідь, що інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сіверськодонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну територію вивезені не були, а території Сіверськодонецької міської територіальної громади є тимчасово окупованою російською федерацією, надати інформацію щодо зареєстрованих до 01 січня 2023 року прав власності, що зберігаються в архівних справах, на сьогоднішній день не вбачається за можливе.
Зазначає, що позивач та ОСОБА_2 є співвласниками квартири. Позивачем доведено право власності на спільну сумісну власність квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо підтвердження зареєстрованого права власності позивача на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) на теперішній час неможливо, позивач не може розпоряджатися своїм майном, а також ініціювати питання щодо отримання компенсації за зруйноване житло, що порушує його право власності, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.
Постановленою суддею ухвалою від 27 серпня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. Від позивача витребувано для огляду в судовому засіданні оригінали або нотаріально посвідчені копії доказів, доданих у копіях до позову. 23 вересня 2025 року на виконання вищевказаної ухвали до суду від позивача надійшли нотаріально посвідчені копії доказів.
Постановленими судом ухвалами від 18 вересня 2025 року та від 13 листопада 2025 року судові засідання у справі постановлено проводити в режимі відеоконференції за участі представника позивача та позивача.
Постановленою судом ухвалою від 15 жовтня 2025 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, пояснення надали аналогічні змісту заяви. Вказали про смерть ОСОБА_2 , який є батьком позивача та спадкоємцем якого є позивач. Просили позов задовольнити, також не заперечували проти ухвалення рішення в заочному порядку.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надав.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, перевіривши доводи позовної заяви матеріалами справи висновує таке.
З дослідженої в судовому засіданні, засвідченої Стрільчук М. М., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області 17 вересня 2025 року за реєстровим № 1094, копії свідоцтва про право власності на житло від 21 жовтня 1993 року, встановлено посвідчення Сєвєродонецьким ВО «Азот» Луганської області, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_2 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 70,1 кв. м, а відновна вартість на момент приватизації 35 050 карбованців. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 1 жовтня 1993 року № 1199. Зворотна сторона копії свідоцтва містить засвідчувальний напис СВО «Азот», відомості про реєстрацію квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло у реєстрову книгу за № 517, підпис та печатку керівника, штамп та печатку Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк про реєстрацію права власності з підписом посадової особи про набуття права власності на квартиру АДРЕСА_2 , запис відомостей в реєстрову книгу за 19 листопада 1993 року /а.с.34/.
З дослідженої в судовому засіданні, засвідченої Фокіною А. Б., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області 17 вересня 2025 року за реєстровим № 1537, копії технічного паспорту квартири АДРЕСА_3 , вбачається підтвердження відомостей про площу квартири (загальна 70,1 кв. м, житлова 45,4 кв. м), відомостей про власників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Технічний паспорт містить печатки Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк, підписи посадових осіб /а.с.36-37/.
З належним чином засвідченої копії повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 20 травня 2025 року вбачається, що батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /а.с.9/.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер в м. Сєвєродонецьку Луганської області, що підтверджується наданим позивачем у копії свідоцтвом про смерть /а.с.9, зворот/.
З засвідченої копії витягу про зареєстрованих в житловому приміщенні осіб станом на 19 листопада 2015 року, виданої уповноваженому власнику житлового приміщення вбачається, що за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровані: з 18 квітня 2002 року ОСОБА_2 (батько), ІНФОРМАЦІЯ_2 , та з 20 березня 1973 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.8/. Зазначені в витязі відомості про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 підтверджуються також і копією довідки Сєвєродонецької міської військової адміністрації Луганської області від 22 травня 2025 року № 164 /а.с.7/.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Харитонової Г. В., Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, № 79485471 від 18 червня 2025 року відмовлено у проведенні реєстраційних дій за Заявою від 07 червня 2025 року за реєстраційним номером 67343941. Підставою відмови вказано те, що державним реєстратором встановлено наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій: після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, а саме:неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року. На запит держаного реєстратора не отримано інформації стосовно відомостей про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . У відповідь на запит державного реєстратора зазначено наступне: інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сіверськодонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТ1 (далі БТІ) на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сіверськодонецької міської територіальної громади є тимчасово окупованою російською федерацією, надати інформацію щодо зареєстрованих до 01 січня 2013 року прав власності, що зберігаються в архівних справах, на сьогоднішній день не вбачається за можливе /а.с.5/.

19 січня 2024 року розпорядженням Керівника Сєвєродонецької міської військової адміністрації перейменовано у місті Сєвєродонецьк вулицю Першотравнева на Травнева.

Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року № 3984-IX перейменовано: Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район; місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк.

Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнання державою факту належності позивачеві майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі права власності.

Вирішуючи позов суд ураховує таке.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продаж; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майн подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права ні утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо.

Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції, чинній на 26 лютого 1996 року передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

У позивача наявні документи, що засвідчують його право власності (свідоцтво про право власності на житло), яке зареєстровано згідно з чинного на момент його видачі законодавства, однак відсутність можливості перевірки дійсності його видачі шляхом звернення до органу, який на момент переходу до позивача права власності здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у зв`язку з тимчасовою окупацією рф території України, позбавляє позивача можливості довести своє право.

Верховний Суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

На день розгляду справи територія Сіверськодонецької міської територіальної громади є окупованою. Сіверськодонецька міська територіальна громада зазначена в Переліку територіальних громад, що розташовані в районах проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженому наказом Мінреінтеграції від 25 квітня 2022 року № 75. Вона також зазначена як тимчасово окупована територія російською федерацією у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, який став на заміну зазначеному вище Переліку. Внаслідок викладеного отримати підтвердження дійсності виданого документу, його реєстрацію та реєстрацію права власності на його підставі, відновити документ, отримати його дублікат чи засвідчену з оригіналу копію як позивач, так і суд позбавлені можливості.

Позивачем право власності набуте у 1993 році. Надані позивачем докази у виді свідоцтва про право власності на житло, технічного паспорту видані та посвідчені органом, що здійснював реєстрацію права власності на 1993 рік Сєвєродонецьким БТІ, з відповідними відмітками про реєстрацію набуття права власності, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру.

Оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про право власності позивача, отримання інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) є неможливим, іншого порядку підтвердження права власності у відносинах, що склалися, державою не встановлено, суд висновує, що позивач не може розпоряджатися своїм майном через невизнання державою його права власності, що, в свою чергу, порушує таке його право.

Також, за ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України).

Зважаючи на те, що у правовстановлюючому документі вказано про належність майна до спільної сумісної власності (без визначення часток), позивача а також померлого ОСОБА_2 , суд висновує, що за позивачем слід визнати право спільної сумісної власності на квартиру.

Водночас, щодо вимог позивача про визнання права спільної сумісної власності за ОСОБА_2 суд висновує таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Згідно з висновками з питань застосування норм права, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 Верховним Судом наголошено, що позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

Верховним Судом звернуто увагу, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

З урахуванням зазначеного, Верховним Судом резюмовано, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Вказаний висновок Верховного Суду застосовується судом й у цій справі, предметом якої є визнання за померлим, внаслідок невизнання правовстановлюючого документу, права спільної сумісної власності.

Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд висновує про обґрунтованість позовних вимог у частині визнання за позивачем права його спільної сумісної власності на спірну квартиру, оскільки ним доведено таке право належними, допустимими та достатніми доказами, та існуючі перешкоди для його реалізації. Водночас у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_2 права спільної сумісної власності слід відмовити, роз`яснивши право позивача звернутися з позовом до суду в порядку спадкування права на частку у спадщині після померлого.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 223, 263-265, 282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 70,1 кв. м, житловою площею 45,4 кв. м.

У решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення суду у повному обсязі складене та підписане 03 грудня 2025 року.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , зареєстроване місце перебування, як ВПО: АДРЕСА_5 ;

відповідач Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області, код в ; місцезнаходження за адресою: Луганська область, м. Сіверськодонецьк, б-р Незалежності України, буд. 32.

Суддя Д. О. Парфьонов