Провадження №: 2-з/752/271/25
У Х В А Л А

про забезпечення позову

15 грудня 2025 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Митрофанової А.О., при секретарі Осадчук А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Войнаровської Оксани Ігорівни про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві Державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з батьком,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Голосіївського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві Державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з батьком.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 грудня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.

11 грудня 2025 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Войнаровською Оксаною Ігорівною подано заяву про забезпечення позову шляхом тимчасового визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) за місцем проживання ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до моменту звільнення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) з-під арешту у справі № 3035-4.0z.410.2025, а також шляхом заборони ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) змінювати місце проживання ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за адресою АДРЕСА_1 , до прийняття рішення по суті справи №752/29698/25,що набрало законної сили.

Заява мотивована тим, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 . З 2019 року дитина постійно проживала з батьком в м. Києві, а матір виїхала на постійне проживання до Королівства Швеції. Внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, у лютому 2022 року батько, задля забезпечення безпеки дитини, вивіз сина з України до Королівства Швеції, де дитина проживала з матір?ю до червня 2025 року. З червня 2025 року дитина проживала з батьком, його цивільною дружиною ОСОБА_4 та її трьома малолітніми дітьми у будинку в м. Краків, Республіка Польща. В ніч з 15 на 16 листопада 2025 року при перетині українсько-польського кордону позивач був тимчасово заарештований польською поліцією на виконання ордера шведського суду у зв?язку із заявою відповідача про викрадення дитини позивачем. Позивач також склав нотаріально засвідчену заяву, якою уповноважив ОСОБА_5 на час своєї відсутності здійснювати нагляд і піклування про дитину. Після затримання позивача дитина також була доставлена до польського органу тимчасової опіки, де під час спілкування з представником вказаного органу, а також консулом та психологом повідомила усім, що за жодних обставин не бажає повертатися до матері, а хоче проживати з батьком та ОСОБА_6 . ОСОБА_6 також була затримана польською поліцією, проте через добу, провівши допит, її відпустили. Дитина пробула в польському органі тимчасової опіки дві доби. Коли ОСОБА_5 звільнили 19 листопада 2025 року вона поїхала до місця перебування дитини. Наступного дня (20 листопада 2025 року) дитину відпустили із закладу тимчасової опіки для проживання з ОСОБА_7 . З моменту арешту позивача до часу подання заяви про забезпечення позову матір не приїхала до дитини та не забезпечила належне піклування про дитину. Дитина систематично та послідовно висловлює небажання проживати з матір?ю навіть під загрозою потрапити у виховний заклад. Станом на момент подання заяви про забезпечення позову позивач досі перебуває під арештом, а тому тимчасово не може забезпечувати піклування для сина. Зазначає, що матір не здатна забезпечити належне піклування для дитини. З моменту затримання позивача до дати подання цієї заяви, дитина наразі проживає з цивільною дружиною позивача ОСОБА_8 та її трьома малолітніми дітьми у м. Краків (Республіка Польща) і за жодних обставин не хоче повертатися до матері.

У заяві представник позивача із посиланням на висновки психологів вказує, що дитина перебуває у стресі і переміщення до матері може призвести до негативного впливу на здоров`я дитини, а тому виникла необхідність у застосуванні заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Сторони в судове засідання не викликались, оскільки суд прийшов до висновку про розгляд вказаної заяви за їх відсутності у відповідності до положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

При цьому, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову та надані до неї документи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п.п. 2, 10 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 2) забороною вчиняти певні дії; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно пункту 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечений, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії у разі, якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб?єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов?язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це, як правило, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Забезпечення позову у спорах щодо визначення місця проживання малолітньої дитини має на меті гарантувати дотримання інтересів дитини, створити передумови, які унеможливлять недобросовісну поведінку батьків, забезпечать фундамент для належного виконання судового рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов?язується застосування певного виду забезпечення позову.

Крім того, стаття 150 ЦПК України імперативно встановлює, що види забезпечення позову заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд, при розгляді заяви про забезпечення позову, повинен з`ясувати характер спору, що виник між сторонами, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Конвенції про права дитини Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 Сімейного кодексу України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

До заяви про забезпечення позову було надано копію службової записки Адміністративного центру № 2, Інтервенційної опікунсько-виховної установи від 19 листопада 2025 року, Краків, вул. Начельна 12, згідно якої 19 листопада 2025 року психологом установи було проведено бесіду з ОСОБА_9 "З отриманої від нього інформації випливає, що він проживає з батьком, його співмешканкою та трьома її дітьми. Раніше, на початку пандемії, хлопчик перебував з батьком в місті Києві, а мати в цей час виїхала до Швеції. ОСОБА_10 зазначив, що підтримував телефонний зв`язок з матір`ю, але щодня його виховував батько. Після початку війни хлопчик разом із батьком виїхав до Швеції, де оселився у матері. Хлопчик пробув там близько трьох років, але, як він підкреслив, не почувався там добре. Коли з`явилась можливість, він приїхав з батьком до Польщі, на що, з його слів мати надала усну згоду. З літа 2025 року хлопчик проживав у Кракові. Він відвідує приватну школу Embassy International School, якою задоволений, витрати на навчання покриває батько. Під час розмови з психологом хлопчик неодноразово висловлювався про батька та його партнерку дуже тепло, підкреслюючи, що сумує за ними і хотів би якнайшвидше повернутися під їх опіку. На запитання про можливе повернення під опіку матері він категорично відповів "ні". Хлопчик повідомив, що як він знає, опинився в Інтервенційній опікунсько-виховній установі, тому що мати мала намір повідомити про викрадення батьком і "робить це, щоб насолити батьку", а батько зараз перебуває під арештом."

Крім того, до заяви доданий висновок психологічного обстеження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який складений практичним психологом ОСОБА_11 на підставі діагностики психоемоційного стану дитини. Зазначеним висновком встановлено, що "Наразі ОСОБА_12 перебуває у складному психоемоційному стані, який пов`язаний із затриманням батька. ОСОБА_13 потребує підтримки у складному життевому становищі від значущої людини, а цією значущою і важливою людиною є тато. До тата, його цивільної дружини ОСОБА_6 ті її дітей, з якими проживає у Кракові, бабусі ОСОБА_14 , дідуся ОСОБА_15 ОСОБА_10 має позитивну прихильність. До мами хлопчик зараз відчуває злість, ворожість та зневагу, які пов`язані з його переконанням, що саме мама винна у тому, що тато зараз затриманий і не поруч з ним. У хлопчика також присутнє відчуття образи на маму, що він не хоче називати її мамою, а називав під час діагностики ОСОБА_16 і де тільки було слово в діагностичних методиках "мама" - викреслював його. ОСОБА_10 сприймає ситуацію як таку, що він влітку з речами, які йому спакувала мама, переїхав жити до тата в Краків на постійній основі і не розуміє, що відбувається і чому тата затримали".

Також до заяви доданий висновок шкільного психолога ТОВ "ПЗОЛ "Школа Базис" м. Київ, складений практичним психологом ОСОБА_17 09.12.2025 року, щодо психоемоційного стану ОСОБА_3 , 2014 року народження, дата зарахування до школи 15.11.2021, форма навчання очна у 2021-2022 роках, та дистанційна з березня 2022 року дотепер. Висновком встановено наступне. " ОСОБА_18 наразі перебуває в складному психо-емоційному стані. Стан ОСОБА_19 пов?язаний з непорозумінням у спілкування з мамою та сварок між батьками. ОСОБА_18 регулярно висловлював думку, що почуває себе добре та безпечно, коли фізично перебуває біля батька. ОСОБА_18 регулярно висловлював думку, що з боку матері відчував байдужість або роздратованість. Враховуючи природню вразливість хлопчика, особливості віку (початок підлітковості) та силу стресу, в якому перебуває дитина, зараз наполягати на встановлені зв?язку з матір?ю не варто, це може призвести до негативного впливу на його здоров`я. ОСОБА_10 неодноразово і однозначно стверджував, що він комфортно почувається в сім`ї тата та ОСОБА_6 . Більше того, в теперішній ситуації, коли ОСОБА_10 вимушено втратив можливість отримувати звичну для нього підтримку батька, саме атмосфера цієї сім?ї є для нього основною та найбільш значущою точкою емоційної опори. Відповідно, будь-яка зміна теперішніх умов проживання ОСОБА_20 матиме негативний вплив на психологічний та емоційний стан дитини та з високою ймовірністю призведе до поглиблення травми, яку він вже отримав, що може призвести до негативних наслідків для здоров?я дитини непрогнозованого масштабу. В цілому досвід перебування ОСОБА_20 разом з матір?ю у Швеції був травматичним та сприймається дитиною, як негативний та небажаний. Відповідно, будь-яка ймовірність повторення цього досвіду сприймається ОСОБА_20 зі страхом (особливо при існуючій невизначеності, що спричинена арештом батька і, відповідно, неможливістю отримувати від нього підтримку дитиною, як це було раніше). Переміщення ОСОБА_20 в Швецію буде однозначно сприйматися дитиною, як насильницька дія, що здійснюється проти його волі. При цьому такє сприйняття ОСОБА_20 ситуації не буде залежати від того, чи буде він проти своєї волі переміщений для проживання з матір?ю, чи в заклад соціальної опіки. Враховуючи поточний психо-емоційний стан та вразливість ОСОБА_20 наслідки такого сценарію, якщо він буде реалізований службами соціального захисту чи будь-якими сторонами, будуть вкрай негативними, болючими та травматичними для дитячої психіки та здоров?я в цілому. В своєму теперішньому стані ОСОБА_10 сприймає саме свою матір винною в ситуації, що склалась (очевидно травматичний та емоційно негативний досвід проживання в Швеції разом з матір?ю, арешт батька «через дії ОСОБА_21 ». Тому будь-яка чергова насильницька чи навіть просто необережна дія, яка буде спрямована на його зближення з матір?ю призведе лише до поглиблення проблеми подальшого сприйняття дитиною власної матері. Відповідно, спроби проведення таких дій (зокрема, але не обмежуючись спробами переміщення ОСОБА_20 в Швецію для проживання чи швидких контактів з матір?ю) вбачаються вкрай небажаними і негативно вплинуть на ймовірність відновлення та або нормалізації відносин між матір?ю та сином коли-небудь у майбутньому. Всім зацікавленим особам та інституціям рекомендовано на даному стапі утримуватись від таких дій, в тому числі з метою виключення подальшого загострення цієї проблеми і для запобігання формулання у ОСОБА_20 закоренілого почуття ненависті та несприйняття відносно власної матері".

У справах про визначення місця проживання дитини з одним з батьків заходи забезпечення позову мають захисний характер. Завданням забезпечення позову у таких справах належить оцінювати як захист дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку».

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року: «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини».

Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року: «Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

Таким чином, національне та міжнародне законодавство встановлює пріоритет якнайкращих інтересів дитини при визначенні місця проживання дитини з одним з батьків, а також закріплює необхідність забезпечити розвиток дитини в безпечному, надійному і стабільному середовищі.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України: «здійснення батьками своїх прав та виконання обов?язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини».

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Касаційний цивільний суду у складі Верховного суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 686/32426/19 зазначив: «рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об?єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору».

Аналогічний правовий висновок зроблений у постановах КЦС ВС від 27 березня 2024 року у справі №495/8804/22 та від 04 жовтня 2021 року у справі № 473/3488/20.

Враховуючи викладене вище, права батьків на піклування про дитину не є абсолютними та обмежуються якнайкращими інтересами дитини.

Таким чином, зважаючи на факт тимчасового позбавлення дитини сімейного оточення, а саме тимчасову неможливість батька здійснювати піклування про дитину через причини, що не залежали від його волі, категоричне небажання дитини на даний час проживати з відповідачем, про що свідчать висновки психологів, додані до заяви про забезпечення позову, а також з урахуванням серйозного ризику завдання шкоди психічному здоров?ю дитини, суд вважає, що тимчасове визначення місця проживання дитини з ОСОБА_7 , за звичайним місцем проживання та навчання дитини, до звільнення з-під арешту позивача - відповідає якнайкращим інтересам дитини.

Відповідно до копії заяви від 10 грудня 2025 року, ОСОБА_22 згодна на тимчасове, до дати звільнення ОСОБА_23 з-під арешту, визначення місця проживання ОСОБА_20 разом з ОСОБА_6 , за адресою її місця проживання: АДРЕСА_1 .

Необхідно зазначити, що мати дитини, яка, як вбачається із заяви, на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Таким чином, зважаючи на ситуацію, що склалася з батьками дитини, а саме тимчасове позбавлення дитини сімейного оточення та батьківського піклування, бажання дитини, критичний психологічний стан дитини, позитивну характеристику та згоду ОСОБА_24 , суд вважає, що тимчасове визначення місця проживання дитини за звичайним місцем проживання та навчання дитини до звільнення батька з арешту відповідає якнайкращим інтересам дитини.

Для забезпечення реалізації вказаного заходу забезпечення позову та гарантування безпеки дитини суд також вважає за необхідне заборонити змінювати місце звичайного проживання та навчання дитини до прийняття рішення по суті даної справи, що набрало законної сили.

Такий спосіб забезпечення позову є співмірним із небезпекою для психічного здоров?я дитини. Існує серйозний ризик того, що зміна місця проживання дитини значно підвищить рівень стресу дитини, що може негативно вплинути на психічне здоров?я дитини.

Таким чином, заборона змінювати звичайне місце проживання дитини спрямована виключно на забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Керуючись ст.ст. 149-153, 259, 260, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Войнаровської Оксани Ігорівни про забезпечення позову - задовольнити.

Тимчасово визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за місцем проживання ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), яке для дитини є звичайним місцем проживання та навчання на даний час, до моменту звільнення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) з-під арешту у справі № 3035-4.0z.410.2025.

Заборонити змінювати місце проживання ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за адресою АДРЕСА_1 до ухвалення судового рішення у справі № 752/29698/25, що набрало законної сили.

Зазначити дані позивача: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначити дані відповідача: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Направити ухвалу всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову (які ідентифіковані судом) для вжиття відповідних заходів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Строк пред`явлення до виконання даної ухвали три роки.

Відповідно до ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя А.О. Митрофанова