ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 441/1023/16-ц

провадження № 61-408св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Городоцька міська рада Львівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Манукян Марта Андріївна, на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року у складі судді Яворської Н. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Левика Я. В., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Городоцька міська рада Львівської області, про визнання незаконним та скасування запису в частині реєстрації права власності на господарські споруди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона є власницею житлового будинку, з господарськими спорудами будівлями та спорудами, а саме: сарай

(стодола), сарай (шопа), огорожа та криниця, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 25 квітня 2014 року.

Весною 2016 року їй стало відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували як складові домоволодіння на АДРЕСА_2 по 1/2 частці за кожним на господарські споруди: стодолу, вбиральню та комірку, що належать до її житлового будинку та позначені в технічній документації на будинок під літерами «Б» та «В», відповідно.

Питання належності спірних господарських споруд вирішувалося Городоцьким районним судом Львівської області 05 червня 2008 року (справа № 2-323/2008) та 20 листопада 2012 року (справа № 1305/1976/2012), рішення у яких набрали законної сили.

Проте відповідачі, всупереч встановленим судами у зазначених справах обставинам, зареєстрували за собою право власності на спірні господарські споруди.

Посилаючись на наведене, позивачка просила скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині реєстрації за відповідачами права власності по 1/2 частці на господарські споруди: стодолу літ. «В», вбиральню та комірку літ. «Д».

А саме, реєстрацію права власності на 1/2 частку господарських споруд за ОСОБА_2 , згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, виданим реєстраційною службою Городоцького районного управління юстиції Львівської області 06 червня 2014 року, номер запису про право власності: 5927047, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09, дата державної реєстрації: 05 червня 2014 року та реєстрацію права власності на 1/2 частку господарських споруд за ОСОБА_3 , згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, виданим реєстраційною службою Городоцького районного управління юстиції Львівської області від 06 червня 2014 року, номер запису про право власності: 5927866, реєстраційний від номер об`єкта нерухомого майна: 09, дата державної реєстрації: 05 червня 2014 року.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Визнано незаконними та скасовано запис в частині реєстрації права власності на господарські споруди: стодолу, позначену літ. «В», вбиральню та комірку, позначені літ. «Д», які належать на праві спільної часткової власності по 1/2 частці

ОСОБА_2 , відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, виданого реєстраційною службою Городоцького районного управління юстиції Львівської області 06 червня 2014 року, номер запису про право власності: 5927047, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09, дата державної реєстрації: 05 червня 2014 року та ОСОБА_3 , згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, виданим реєстраційною службою Городоцького районного управління юстиції Львівської області 06 червня 2014 року, номер запису про право власності: 5927866, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09, дата державної реєстрації: 05 червня 2014 року.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що внесений до Державного реєстру речових прав запис про реєстрацію права власності по 1/2 частці на господарські споруди, а саме: стодолу, позначену літ. «В», вбиральню та комірку, позначені літ. «Д» за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , порушує право власності позивачки на зазначені господарські споруди, а тому такий запис в частині реєстрації права власності на зазначені господарські споруди за відповідачами відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є незаконним та підлягає скасуванню.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У січні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Манукян М. А., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального правата порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 31 липня 2019 року у справі № 2340/4337/18, від 09 листопада 2018 року у справі № 816/988/17, від 13 грудня2018 року у справі № 815/6218/16, від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 03 серпня 2022 року у справі № 160/5671/21, від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15 (пункт 1 частини другої

статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема, суди необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання про витребування доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, судам попередніх інстанцій належало встановити обсяг спадкового майна, який був на час смерті ОСОБА_6 , та, відповідно, який успадкували в рівних частках ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а надалі набули у власність ОСОБА_9 та ОСОБА_1 .

Із цією метою ОСОБА_2 звертався до суду першої та апеляційної інстанцій із клопотаннями про витребування доказів, а саме: спадкової справи ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; інвентаризаційної та реєстраційної справ на будинковолодіння АДРЕСА_1 ; нотаріальної справи щодо договору дарування 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Городоцького районного округу Львівської області Тимофєєвою А. М. 24 квітня 2004 року, зареєстрованого за № 310; нотаріальної справи щодо договору купівлі-продажу 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Городоцького районного округу Львівської області Тимофєєвою А. М. 24 квітня 2004 року, зареєстрованого за № 312; нотаріальної справи щодо договору дарування житлового будинку

АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Городоцького районного округу Львівської області Тимофєєвою А. М. 25 квітня 2004 року, зареєстрованого за № 322; оригіналу експлікації присадибної ділянки користувача ОСОБА_6 на АДРЕСА_3 станом на 1955 рік, копія якого долучена як доказ до позову.

Саме зазначені докази необхідні для встановлення обсягу успадкованого майна сторонами з метою доведення безпідставності позовних вимог, що не було зроблено в межах справ № 2-323/1736/08, № 2/441/345/2018.

Таким чином, суд першої інстанції позбавив заявника можливості захистити свої права та обмежив його у доступі до правосуддя.

Суд апеляційної інстанції лише частково задовольнив аналогічне клопотання заявника та витребував інвентаризаційну справу на будинок

АДРЕСА_1 . Вирішення питання стосовно інших доказів, зазначених у клопотанні, апеляційний суд не вирішив.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що обставини встановлені у справах № 2-323/1736/02, 2/441/345/18 (441/322/18-ц) мають преюдиційне значення для цієї справи.

Крім того, суд апеляційної інстанції безпідставно здійснив розгляд справи 03 грудня 2024 року за відсутності адвоката Манукян М. А., яка діяла в інтересах ОСОБА_2 , зважаючи на те, що 02 грудня вона подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному.

У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1., який Верховний Суд не бере до уваги, оскільки на порушення частини четвертої статті 358 ЦПК України до відзиву не додано доказів надсилання його копій іншим учасникам справи, а саме Городоцькій міській раді Львівської області.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Манукян М. А., на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2025 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Манукян М. А., з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 441/1023/16-ц із Городоцького районного суду Львівської області; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У березні 2025 року матеріали справи № 441/1023/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку на АДРЕСА_1 , до будинку належить сарай літ. «Б», сарай літ. «В», огорожа літ «1» та криниця літ. «К».

Спірні господарські будівлі, право власності на які зареєстровано по 1/2 частці за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , належать до будинку позивачки і ніколи не входили до складу будинковолодіння, що на АДРЕСА_2 , який належить відповідачам, що підтверджується, крім досліджених в судовому засіданні інвентаризаційних справ на будинковолодіння на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , копією генерального плану земельної ділянки

АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_6 , розробленого на підставі рішення Городоцького міськвиконкому від 05 вересня 1955 року.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 05 червня 2008 року у справі № 2-323/1736/08 за ОСОБА_3 , ОСОБА_2 визнано право власності по 1/2 частці будинковолодіння АДРЕСА_4 .

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 11 жовтня 2017 року у справі № 441/1492/16-ц, яке набрало законної сили, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову про виключення запису про володіння стодолою літ. «Б» та шопою літ «В» з технічного паспорта на домоволодіння на АДРЕСА_1

(що належить позивачці); визнанні недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Тимофєєвою А. М.. зареєстрованим у реєстрі за № 322, в частині відчуження господарських споруд, зокрема сараю (стодоли) та сараю (шопи), що на плані позначені літ. «Б» та «В», відповідно, розташовані на АДРЕСА_1 ; скасуванні реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірні споруди та визнанні права власності на 2/3 частки сараю (стодола) літ «В» та право власності на 1/1 частку шопи (комірка) літ «Д» у складі домоволодіння, що на АДРЕСА_2 .

Зазначеним рішенням суду було встановлено, що господарські будівлі: стодола літ. «Б» та шопа літ. «В» на АДРЕСА_1 є складовою будинку на АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_1 .

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 11 грудня 2018 року у справі № 441/322/18-ц (провадження № 2/441/345/2018), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 15 липня 2020 року (провадження № 61-23016св19), у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки будинку

від 24 квітня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Тимофєєвою А. М., зареєстрованого за № 310, в частині дарування ОСОБА_9 господарських споруд: сараю (стодоли) та сараю (шопи), що на АДРЕСА_1 ; визнання недійсним договору купівлі - продажу 1/2 частки будинку від 24 квітня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Тимофєєвою А. М., зареєстрованого за № 312, в частині відчуження ОСОБА_9 господарських споруд: сараю (стодоли) та сараю (шопи), що на АДРЕСА_1 ; визнання недійсним договору дарування будинку, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 від 25 квітня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Тимофєєвою А.М., зареєстрованого у реєстрі за № 322, в частині дарування

ОСОБА_9 господарських споруд: сараю (стодоли) та сараю (шопи, комірки), що на АДРЕСА_1 ; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на сарай (стодолу) літ. «Б» та сарай (шопу) літ. «В», зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 квітня 2014 року № 5479276 відмовлено.

Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 червня 2014 року, на підставі заяви

ОСОБА_2 від 05 червня 2014 року під реєстраційним номером: 09, крім реєстрації домоволодіння на АДРЕСА_2 , внесено відомості про спірні об`єкти господарських споруд: під літ. «В» стодола та літ. «Д» комірка.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 червня 2014 року на підставі заяви ОСОБА_3 від 05 червня 2014 року під реєстраційним номером 09, крім реєстрації домоволодіння в АДРЕСА_2 , внесено відомості про спірні об`єкти господарських споруд під літ. «В» стодола та під літ. «Д» комірка.

Згідно з витягами про реєстрацію права власності на домоволодіння на АДРЕСА_2 , виданих Комунальним підприємством Городоцького районного бюро технічної інвентаризації

від 04 листопада 2008 року № 20807934 та № 20807853 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано право власності по 1/2 частці домоволодіння за зазначеною адресою. Реєстрація проведена на підставі рішення Городоцького районного суду Львівської області від 05 червня 2008 року у справі № 2-323/2008, у якому не зазначено спірні господарські споруди, як такі, що увійшли до спадкового майна ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 27 лютого 2009 року у справі № 2-323/08 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення, у якій заявники просили зазначити, що спірні господарські споруди входять до будинковолодіння

АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 22 березня 2021 року у справі № 441/1023/16-ц замінено відповідача ОСОБА_3 на його правонаступника ОСОБА_4 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема право власності на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є власницею житлового будинку, з господарськими спорудами будівлями та спорудами, а саме: сарай (стодола), сарай (шопа), огорожа та криниця, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 25 квітня 2014 року.

Водночас у 2016 році їй стало відомо про те, що відповідачі зареєстрували як складові домоволодіння на АДРЕСА_2 по 1/2 частці за кожним на господарські споруди: стодолу, вбиральню та комірку, що належать до її житлового будинку та позначені в технічній документації на будинок під літерами «Б» та «В», відповідно.

Вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій встановили, що спірні господарські будівлі, право власності на які зареєстровано по 1/2 частці за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , належать до будинку позивачки ( ОСОБА_1 ) і ніколи не входили до складу будинковолодіння, що на АДРЕСА_2 , який належить відповідачам, що підтверджується, крім досліджених у судовому засіданні інвентаризаційних справ на будинковолодіння на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , копією генерального плану земельної ділянки АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_6 (прадід

ОСОБА_1 ), розробленого на підставі рішення Городоцького міськвиконкому від 05 вересня 1955 року.

Крім того, рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 11 грудня 2018 року у справі № 441/322/18-ц (провадження № 2-/441/345/20), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 15 липня 2020 року (провадження

№ 61-23016св19), у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки будинку від 24 квітня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Тимофєєвою А. М., зареєстрованого за № 310, в частині дарування ОСОБА_9 господарських споруд: сараю (стодоли) та сараю (шопи), що на АДРЕСА_1 ; визнання недійсним договору купівлі - продажу 1/2 частки будинку від 24 квітня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Тимофєєвою А. М., зареєстрованого за № 312, в частині відчуження ОСОБА_9 і господарських споруд: сараю (стодоли) та сараю (шопи), що на АДРЕСА_1 ; визнання недійсним договору дарування будинку, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 від 25 квітня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Тимофєєвою А. М., зареєстрованого за № 322, в частині дарування ОСОБА_9 господарських споруд: сараю (стодоли) та сараю (шопи, комірки), що на АДРЕСА_1 ; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на сарай (стодолу) літ. «Б» та сарай (шопу) літ. «В», зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 квітня 2014 року № 5479276 відмовлено.

За таких обставин, урахувавши обставини встановлені судами у зазначених справах, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшли обґрунтованого висновку про те, що внесений до Державного реєстру речових прав запис про реєстрацію права власності по 1/2 частці на господарські споруди, а саме: стодолу, позначену літ. «В», вбиральню та комірку, позначені літ. «Д» за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_10 , порушує право власності позивачки на зазначені господарські споруди, а тому такий запис в частині реєстрації права власності на зазначені господарські споруди за відповідачами відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є незаконним та підлягає скасуванню.

У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року, на яку посилається у справі у справі 816/988/17, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є іншими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Таким чином, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, але в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що обставини встановлені у справах № 2-323/1736/02, № 441/322/18-ц (провадження № 2-/441/345/20) мають преюдиційне значення для цієї справи, зокрема з тих підстав, що у справі, яка є предметом касаційного перегляду (№ 441/1023/16-ц) участь бере ОСОБА_11 , яка є новою стороною у справі, є необґрунтованими.

Із матеріалів справи відомо, що відповідач ОСОБА_3 , який брав участь у справах № 2-323/1736/02, № 441/322/18-ц (провадження № 2-/441/345/20), ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 22 березня 2021 року у справі № 441/1023/16-ц замінено відповідача ОСОБА_3 на його правонаступника ОСОБА_4 .

Відповідно до частин першої, другої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Таким чином, усі дії, вчинені ОСОБА_3 в цивільному процесі до вступу правонаступника - ОСОБА_4 , обов`язкові для неї так само, як вони були обов`язкові для ОСОБА_3 , якого вона замінила.

У контексті наведеного Верховний Суд урахував, що ухвалами Городоцького районного суду від 05 квітня 2018 року та від 08 січня 2020 року провадження у справі 441/1023/16-ц було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 441/322/18-ц (провадження № 2-/441/345/20) саме за клопотанням відповідачів, які зокрема, посилалися на те, що рішення у зазначеній справі матиме суттєве преюдиційне значення для вирішення справи № 441/1023/16-ц.

Перевіривши доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволення клопотання заявника про витребування доказів, колегія суддів Верховного Суду вважає їх необґрунтованими.

Із матеріалів справи відомо, що ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 12 липня 2023 року клопотання відповідачів про витребування доказів задоволено частково.

Витребувано у Городоцького районного бюро технічної інвентаризації інвентаризаційну та реєстраційну справи будинковолодіння АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог клопотання відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що клопотання про витребування доказів не містять відомостей, передбачених частиною другою статті 84 ЦПК України, які стосуються предмета спору. Суд критично оцінив зазначені клопотання відповідачів, оскільки вони не довели належність доказів, які вони просять витребувати, до предмета доказування; частково такі докази є у матеріалах цієї справи та попередніх цивільних справах долучених для огляду у судовому засіданні і рішення в яких ухвалені. Водночас суд вважав необхідним витребувати у Городоцького районного бюро технічної інвентаризації інвентаризаційну та реєстраційну справи будинковолодіння АДРЕСА_1 для огляду у судовому засіданні та дослідження у сукупності з іншими зібраними у справі доказами.

Протокольною ухвалою Львівського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року за клопотанням ОСОБА_2 було витребувано у Городоцького районного бюро технічної інвентаризації реєстраційні справи на будинковолодіння розташовані на АДРЕСА_1 та на АДРЕСА_2 , крім того, протокольною ухвалою від 02 липня 2024 року витребувано інвентиризаційні справи на зазначені будинковолодіння.

Вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій оцінили зібрані у справі докази у сукупності із витребуваними за клопотанням відповідачів за правилами визначеними процесуальним законодавством. Суди не порушили норм процесуального права при оцінці доказів, розглянувши у сукупності обставини, встановлені у справах № 2-323/1736/02, № 441/322/18-ц (провадження

№ 2-/441/345/20), № 441/1492/16-ц,разом із доказами, витребуваними за клопотанням відповідачів у цій справі.

Зазначене спростовує аргументи відповідача про неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 29 червня 2022 року у справі № 554/7291/19 та у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 369/1937/20 щодо відмови у доступі до правосуддя шляхом відмови у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Заявляючи клопотання про витребування доказів, які були оцінені у справах

№ 2-323/1736/02, № 441/322/18-ц, № 441/1492/16-ц та ухвалені відповідні судові рішення, які набрали законної сили, заявник, непогоджуючись із такими судовими рішеннями, намагається досягти переоцінки таких доказів у справі, яка є предметом касаційного перегляду, що є порушенням принципу правової визначеності.

Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи заявника про те, що, суд апеляційної інстанції безпідставно здійснив розгляд справи 03 грудня 2024 року за відсутності адвоката Манукян М. А., яка діяла в інтересах ОСОБА_2 , зважаючи на те, що 02 грудня вона подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному.

Із матеріалів справи відомо, що 21 жовтня 2024 року адвокат Манукян М. А. подала до Львівського апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 22 жовтня 2024 року о 16 год 45 хв у зв`язку із зайнятістю у іншому судовому процесі.

Протокольною ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року оголошено у справі перерву до 03 грудня 2024 року на 11 год 00 хв.

02 грудня 2024 року адвокат Манукян М. А. подала до Львівського апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 03 грудня 2024 року об 11 год 00 хв у зв`язку із перебуванням на лікарняному.

Особисто відповідач причини неявки у судове засідання, призначене на 03 грудня 2024 року об 11 год 00 хв суду не повідомив.

У судовому засіданні 03 грудня 2024 року суд апеляційної інстанції, заслухавши думку інших учасників справи щодо заявленого клопотання, розглянув таке клопотання та дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, постановивши відповідну протокольну ухвалу.

Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судами попередніх інстанцій, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника встановлені судами неповно і неправильно, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки судів попередніх інстанцій з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 409, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Манукян Марта Андріївна, залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник