ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 351/2365/23

провадження № 61-19св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Максюти І. О., Василишин Л. В., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник

ОСОБА_4 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що він, неповнолітній (на час подання позову),

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 в приміщенні сільського клубу села Завалля Коломийського району Івано-Франківської області відбулася виставка та концерт, приурочений створенню Завальської Січі , де були присутні жителі села, серед яких він та його матір, а також завідувач сільського клубу - відповідачка ОСОБА_2 .

На виставці були виставлені запрошення різних років, деякі - в одному екземплярі. Оглядаючи запрошення, ОСОБА_5 попросила у представника виставки про можливість взяти запрошення собі, проте отримала відмову, у зв`язку з чим поставила їх на місце. Проте, оглядаючи виставкові матеріали, натрапила на вірш, надрукований на звичайному листку формату А4, який взяла із собою.

09 травня 2023 року ОСОБА_2 зателефонувала йому із звинуваченнями

у крадіжці запрошень. Крім того, у той же саме день такі саме звинувачення на адресу ОСОБА_5 та нього висвітлені у застосунку «Viber» у загальній сільській групі під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4», учасниками якої є 432 людей.

Із змісту повідомлень у вказаній групі у застосунку «Viber» відомо, що неправдива інформація щодо крадіжки ним запрошень стала відома учасникам цієї групи, які активно обговорювали таку ситуацію.

Також у соціальній мережі «Facebook» під його дописом відповідачка ОСОБА_2 розмістила коментар такого змісту: «А тепер, хлопче, поверни те, що вкрав на цьому заході разом зі своєю мамою, матеріали, які ви вкрали, поверніть, поки що я прошу. Ти відчув себе в образі січовика? З такою поведінкою тобі до січовиків далеко».

Через безпідставні звинувачення у крадіжці він отримав психологічну травму, ця інформація розповсюдилася серед односельців дуже швидко, через що навіть похід у магазин був принизливим та неприємним, оскільки односельці при зустрічі дивилися на нього як на злодія. Він постійно перебуває у нервовій та психологічній напрузі, почувається пригніченим та безпорадним, через що у нього погіршилося самопочуття.

Крім того, відповідачка принижувала його та його матір, як правило, у громадських місцях, щоб чули і бачили сторонні люди. При цьому вела себе цинічно і зухвало, намагаючись показати свою зверхність та у будь-який спосіб принизити його та матір.

У зв`язку із такими обставинами та безпідставними звинуваченнями у крадіжці ОСОБА_5 як законний представник неповнолітнього сина ОСОБА_1 подала заяву до відділу поліції. Під час відібрання інспектором поліції пояснень

у ОСОБА_2 відповідачка підтвердила, що телефонувала до нього та його матері ОСОБА_5 з приводу крадіжки запрошень, після чого вона написала

в соціальній групі села Завалля у застосунку «Viber». Тобто, із пояснень

ОСОБА_2 можна зробити висновок про те, що вона підтвердила викладені вище обставини, проте заперечила тільки факт погрози. Водночас інспектор сектора ювенальної поліції Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області дійшов висновку, що в діях ОСОБА_2 не містяться факти про діяння, в яких вбачаються ознаки адміністративного чи кримінального правопорушення.

Таким чином, внаслідок поширення відповідачкою недостовірної інформації щодо нього йому заподіяні психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, ураховуючи характер та обсяг душевних, психічних страждань позивача, характер його немайнових втрат, він оцінив у 30 000,00 грн.

З рахуванням викладеного, позивач просив:

визнати інформацію, поширену ОСОБА_2 , яку вона оприлюднила у соціальній мережі «Facebook», такою, що не відповідає дійсності та принижує його честь, гідність, ділову репутацію та шкодить його інтересам;

зобов`язати ОСОБА_2 протягом тижня після вступу в силу рішення суду спростувати недостовірну інформацію, яка розміщена нею у соціальній мережі «Facebook» на сторінці ОСОБА_1 , а саме: « ІНФОРМАЦІЯ_2 , хлопче, поверни те, що вкрав на цьому заході разом зі своєю мамою, матеріали, які ви вкрали, поверніть, поки що я прошу. Ти відчув себе в образі січовика? З такою поведінкою тобі до січовиків далеко» шляхом публікації у соціальній мережі свого вибачення;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30 000,00 грн у рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2024 року у складі судді Калиновського М. М. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував судове рішення недоведеністю поширення відповідачем недостовірної інформації як такої, що, відповідно до вимог закону порушує особисті немайнові права позивача, завдає шкоди його честі та гідності.

Суд зазначив, що за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, в якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Суд зауважив, що висловлювання відповідачки свідчать про критичну оцінку ситуації, що склалася між сторонами, а тому вони не підлягають спростуванню, оскільки не можуть вважатися негативною інформацією відносно позивача.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами, яким чином поширена відповідачкою інформація принижує його честь та гідність у розумінні захисту особистих немайнових прав. Позивач не довів, що така інформація

є твердженнями про факти, а не оціночними судженнями.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди, суд вказав, що, оскільки не доведено протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина відповідачки в її заподіянні, то в задоволенні такої вимоги також належить відмовити.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задоволено. Скасовано рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2024 року та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Визнано інформацію, поширену ОСОБА_2 , яку вона оприлюднила у соціальній мережі «Viber» у групі «ІНФОРМАЦІЯ_4», такою, що не відповідає дійсності та принижує честь, гідність, ділову репутацію та шкодить інтересам ОСОБА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 протягом тижня після набрання законної сили рішенням суду спростувати недостовірну інформацію, яка розміщена ОСОБА_2 у мережі «Viber» у групі «ІНФОРМАЦІЯ_4», на сторінці ОСОБА_1 , а саме: « ІНФОРМАЦІЯ_2 , хлопче, поверни те, що вкрав на цьому заході разом зі своєю мамою, матеріали, які ви вкрали, поверніть, поки що я прошу. Ти відчув себе в образі січовика?

З такою поведінкою тобі до січовиків далеко» шляхом публікації у цій же соціальній мережі відповідного тексту.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 000,00 грн у рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції мотивував своє судове рішення тим, що поширена щодо позивача інформація є такою, що порушує його особисті немайнові права; поширена відповідачкою інформація містила дані про вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки злочину (по суті крадіжки) та заслуговують на осуд, отже, є негативною; доказів правдивості поширеної інформації або належності її до категорії оціночних суджень відповідачка не надала, а матеріали справи таких не містять; поширена відповідачкою інформація виходить за межі прийнятної критики і не є оціночними судженнями автора, а є констатацією фактів про порушення позивачем законодавства та вчинення правопорушення, які можуть і мають бути доведені належними доказами. Відповідно висновок районного суду, що поширена інформація є оціночним судженням, є помилковим.

Поширена стосовно позивача інформація у мережі «Viber» у групі «ІНФОРМАЦІЯ_4» щодо ОСОБА_1 , а саме: «А тепер, хлопче, поверни те, що вкрав на цьому заході разом зі своєю мамою, матеріали, які ви вкрали, поверніть, поки що я прошу. Ти відчув себе в образі січовика? З такою поведінкою тобі до січовиків далеко», є такою, що може бути перевірена на предмет її правдивості, оскільки дії, про які заявляє відповідачка, підпадають під ознаки кримінально-карного діяння, що у свою чергу виключає віднесення слів відповідачки до оціночних суджень чи критичних зауважень. Але доказів того, що стосовно позивача здійснюється чи наявне кримінальне провадження або є вирок, який набрав законної сили, відповідачка не надала.

Розповсюджена відповідачкою інформація про позивача не містить оціночних суджень, а складається виключно з тверджень про факти, достовірність яких відповідачкою не доведена. Така інформація підлягає визнанню недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки

є недостовірною, такою, яка не відповідає дійсності, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало, а також такою, що порушує особисті немайнові права позивача. Відповідачка, розповсюджуючи недостовірну інформацію, діяла без урахування точних і достовірних даних. Позивач на підтвердження зазначеного у позові надав належні та допустимі докази, зокрема ним підтверджено те, що розміщена відповідачкою спірна інформація носить негативний характер та, як наслідок, порушує право на повагу до його гідності, честі та ділової репутації.

Ураховуючи баланс прав на свободу слова, на повагу до гідності та честі особи,

а також презумпцію невинуватості, інформація, поширена ОСОБА_2 у мережі «Viber» у групі «ІНФОРМАЦІЯ_4» щодо ОСОБА_1 , а саме: «А тепер, хлопче, поверни те, що вкрав на цьому заході разом зі своєю мамою, матеріали, які ви вкрали, поверніть, поки що я прошу. Ти відчув себе в образі січовика? З такою поведінкою тобі до січовиків далеко», за висновком апеляційного суду,

є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію стосовно ОСОБА_1 , оскільки зазначена інформація містить фактичні твердження про вчинення ним протиправних дій.

Позивач довів, а відповідачка визнала факт поширення недостовірної інформації саме ОСОБА_2 у мережі «Viber» у групі «ІНФОРМАЦІЯ_4», учасниками якої були інші особи, щодо позивача ОСОБА_1 , а саме категоричне твердження відповідачки про вчинення позивачем протиправних дій по своїй суті, які містили ознаки крадіжки, що потягло за собою обговорення між учасниками групи зазначених відповідачкою дій позивача, доказів про вчинення яких матеріали справи не містять.

Оскільки відповідачкою визнано обставини поширення інформації зазначеного позивачем змісту у соціальній мережі «Viber» у групі «ІНФОРМАЦІЯ_4», тому суд обмежився дослідженням копії електронного доказу, наявної у матеріалах справи.

Факт розповсюдження недостовірної інформації щодо позивача є приниженням його честі, гідності, ігнорування його прав, втратою у зв`язку із цим престижу

з точки зору об`єктивної та своєчасної оцінки з боку суспільства, певних соціальних груп та окремих громадян його особи та сам по собі породжує моральні переживання такої особи.

Звинувачення у вчиненні злочину спричинили моральні страждання і переживання, оскільки ОСОБА_1 був принижений в очах мешканців територіальної громади. Тим більше, на час поширення недостовірної інформації ОСОБА_1 був неповнолітньою особою, тому належить врахувати, що моральні страждання для нього відчувалися більш гостро через його підлітковий вік.

Наявність порушеного права є підставою для задоволення позову та зобов`язання ОСОБА_2 протягом тижня після набрання законної сили рішенням суду спростувати недостовірну інформацію, яка розміщена ОСОБА_2 у мережі «Viber» у групі «ІНФОРМАЦІЯ_4» на сторінці ОСОБА_1 , а саме: « ІНФОРМАЦІЯ_2 , хлопче, поверни те, що вкрав на цьому заході разом зі своєю мамою, матеріали, які ви вкрали, поверніть, поки що я прошу. Ти відчув себе в образі січовика?

З такою поведінкою тобі до січовиків далеко» шляхом публікації у цій же соціальній мережі відповідного тексту.

При цьому жодних доказів про поширення недостовірної інформації у соціальній мережі «Facebook» позивач не надав.

З огляду на викладене, апеляційний суд вирішив, що з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути на відшкодування моральної шкоди, оскільки внаслідок поширення відповідачкою недостовірної інформації позивачу заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у приниженні честі та гідності, а з урахуванням засад розумності та справедливості, наявні правові підстави для стягнення

з відповідачки сатисфакції у розмірі 3 000,00 грн, з урахуванням всіх обставин справи. Стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди у зазначеному розмірі не покладає на відповідачку надмірного тягаря, яка зобов`язана дотримуватися положень законодавства та поважати права і свободи інших осіб, адже такий обов`язок буде посильним для неї і не призводить до безпідставного збагачення позивача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У січні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 24 жовтня

2024 року, в якій просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та передати справу на новий розгляд, для продовження розгляду. Касаційна скарга містить також клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17, від 25 листопада 2020 року у справі № 760/16924/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 642/2581/17, від 12 червня 2024 року у справі № 487/863/22 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, посилається на порушення судами норм процесуального права, що виразилося у неналежній оцінці доказів (пункт 4

частини другої статті 389 ЦПК України).

У касаційній скарзі заявниця також вказує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка доказувала факт крадіжки позивачем. Вона не стверджувала, що саме позивач чи його мати вчинили крадіжку, а тільки висловила прохання повернення речей, якщо ті брали (з`ясовувала обставини).

В суді першої інстанції було досліджено відео, де мати позивача ходила біля столу

і переглядала листівки, які зникли, тобто ОСОБА_2 мала обґрунтовані підстави припускати, що мати позивача чи сам позивач, який так само був присутнім у клубі, могли взяти ці листки. Публікація у сільській групі, яка виникла через особисті неприязні відносини, здійснена самим позивачем, а не ОСОБА_2 , сам позивач поширив негативну інформацію, що є зловживанням зі сторони позивача своїми процесуальними правами. Відсутні докази поширення інформації в мережі «Facebook», а тільки в сільській групі у месенджері «Viber» самим позивачем, що виключає вину відповідачки та є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди. Вина відповідачки не доведена позивачем у розповсюдженні недостовірної інформації, відсутні докази того, що саме ОСОБА_2 поширила таку інформацію.

Відзиви на касаційну скаргу станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_2 передана на розгляд судді-доповідачу

Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, зокрема надати докази сплати судового збору, заяву про поновлення строку на касаційне оскарження та надати докази надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи (зокрема позивачу), щодо яких відсутні відомості про їх реєстрацію у системі «Електронний суд».

У визначений в ухвалі строк представником заявниці подано матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема: квитанцію про сплату судового збору та клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2025 року продовжено строк для усунення недоліків касаційної скарги.

У визначений в ухвалі строк представник заявниці подав матеріали на усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2025 року клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено, поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Івано-Франківського апеляційного суду

від 24 жовтня 2024 року, відкрито касаційне оскарження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 351/2365/23 із Снятинського районного суду Івано-Франківської області матеріали та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У травні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 351/2365/23.

Ухвалою від 26 листопада 2025 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 28 листопада 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д., Черняк. Ю. В.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 травня 2023 року та 12 травня 2023 року ОСОБА_5 (мати позивача

ОСОБА_1 ) звернулася до відділення поліції № 1 (м. Снятин) Коломийського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області із заявами про те, що ОСОБА_2 безпідставно звинуватила її та її сина ОСОБА_1 у крадіжці документів.

Згідно з довідкою за зверненням ОСОБА_5 з приводу неправомірних дій

ОСОБА_2 , складеною інспектором СЮП Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області Пожоджук О., встановлено, що в діях ОСОБА_2 не містяться факти про діяння, в яких вбачаються ознаки адміністративного чи кримінального правопорушення.

Із зображення візуального пристрою виведення (скріншот знімка екрана телефона) встановлено, що під дописом ОСОБА_1 щодо відвідин ним

123 річниці створення Завальської Січі написаний від ОСОБА_2 коментар:

«А тепер, хлопче, поверни, те, що вкрав на цьому заході разом зі своєю мамою, матеріали, які ви вкрали, поверніть, поки, що я прошу. Ти відчув себе в образі січовика? З такою поведінкою, тобі до січовіків далеко».

Також в матеріалах справи наявна переписка у застосунку «Viber» учасників

у загальній сільській групі під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4».

З оглянутого у судовому засіданні судом першої інстанції відеозапису з місця події (приміщення сільського клубу с. Завалля) встановлено, що ОСОБА_5 знаходилась біля стола та переглядала друковані листки.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Предметом спору між сторонами є публікація коментаря ОСОБА_2 такого змісту: «А тепер, хлопче, поверни те, що вкрав на цьому заході разом зі своєю мамою, матеріали, які ви вкрали, поверніть, поки що я прошу. Ти відчув себе

в образі січовика? З такою поведінкою тобі до січовиків далеко».

Суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції про відмову

в задоволенні позову ОСОБА_1 та прийняв нове рішення про часткове задоволення позову, визнання поширеної ОСОБА_2 інформації у месенджері «Viber» у групі «ІНФОРМАЦІЯ_4» такою, що не відповідає дійсності та принижує честь, гідність, ділову репутацію та шкодить інтересам позивача, із зобов`язанням її спростувати та відшкодувати завдану моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн, посилаючись на те, що поширена щодо позивача інформація є такою, що порушує його особисті немайнові права; вона містила дані про вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки злочину (крадіжки) та заслуговують на осуд, отже, є негативною; доказів правдивості поширеної інформації або належності її до категорії оціночних суджень відповідачка не надала і матеріали не містять; поширена відповідачкою інформація виходить за межі прийнятної критики і не є оціночними судженнями автора, а є констатацією фактів про порушення позивачем законодавства та вчинення правопорушення, які можуть і мають бути доведені належними доказами.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду не погоджується із висновком апеляційного суду про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 32 Конституції України зазначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

У статті 68 Конституції України зазначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати

і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади

і незалежно від кордонів.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість ділової репутації.

Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Зазначене узгоджується із роз`ясненнями, наданими судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику

у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (пункти 1, 4, 15, 19 постанови).

Подібні за змістом правові висновки викладені також Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, провадження № 12-110гс19 (пункт 6.26), від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, провадження № 12-52гс21 (пункт 6.18), та Верховним Судом

у постановах: від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 483/1556/16-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 344/3331/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 757/46387/15-ц та багатьох інших.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати

і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади

і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане

з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією

з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі «Lingens v. Austria», № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

Суд першої інстанції, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, правильно виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яким чином поширена відповідачкою інформація принижує його честь та гідність у розумінні захисту особистих немайнових прав.

Крім того, позивачем не доведено, що така інформація є твердженнями про факти, а не оціночними судженнями.

Відповідач не повинен доводити правдивість оціночних суджень, думок чи переконань, які не можуть бути предметом судового захисту на підставі статті 277 ЦК України, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це

є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції.

ЄСПЛ указує, що «у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень

є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що

є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке

є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (справа «Ukrainian Media Group v. Ukraine», № 72713/01, § 41, 42, ЄСПЛ, 29 березня 2005 року).

У справі «Дюльдін і Кіслов проти росії» (рішення від 31 липня 2007 року) Європейський суд з прав людини зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої

статті 10 Конвенції, вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Отже, чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки

і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2021 року у справі № 428/3780/20-ц (провадження № 61-319св21), від 24 червня 2021 року у справі № 552/1030/20 (провадження № 61-18186св20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції зробив правильний висновок по суті вирішення спору й обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що для визначення недостовірної інформації, висловленої в одному реченні, необхідно оцінити її в контексті всієї публікації, всієї спірної ситуації, яка склалася між сторонами. На цьому наголосив Верховний Суд у постанові від 15 травня 2024 року у справі № 757/17241/21-ц (провадження № 61-16303св23).

Саме так і здійснив районний суд, надавши оцінку всієї конфліктної ситуації, яка склалася між сторонами. Натомість, апеляційний суд дослідив виключно фразу, зазначену позивачем, без всієї оцінки обставин спору.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції надав належну правову оцінку поданим сторонами доказам і їх доводам, правильно встановив фактичні обставини спору

та виходив із того, що поширена відповідачкою щодо позивача інформація

є оціночними судженнями та не підлягає судовому захисту, а у позові належить відмовити.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, провадження № 61-1132св22).

Оскільки позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від позовних вимог про визнання інформації недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, спростування такої інформації, тому районний суд правомірно відмовив у її задоволенні.

Рішення суду першої інстанції також відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки надана оцінка всім важливим аргументам сторін.

Колегія суддів зауважує щодо доводів касаційної скарги про те, що немає доказів того, що саме ОСОБА_2 поширила спірну інформацію, - суди попередніх інстанцій виходили з того, що саме відповідачка є автором відповідного тексту,

а твердження про протилежне зводиться до переоцінки доказів у справі. В силу приписів статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в судових рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, тому підстав, передбачених статтею 411 ЦПК України, для направлення справи на новий розгляд чи для продовження розгляду, як того просить заявниця у касаційній скарзі, немає.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи те, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року та залишає в силі рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2024 року.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

За розгляд справи у суді касаційної інстанції ОСОБА_2 сплатила судовий збір

у розмірі 7 730,00 грн (з урахуванням понижувального коефіцієнту 0,8 за подання касаційної скарги в електронній формі), який, з огляду на фактичний виграш спору, підлягає стягненню із позивача, який вже досяг повноліття на дату прийняття цієї постанови.

Судові витрати позивача покладаються на нього та не відшкодовуються з огляду на прийняте рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року скасувати.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2024 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 730,00 грн (сім тисяч сімсот тридцять грн 00 коп.) судових витрат за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк