Провадження № 2-др/369/174/25
01.12.2025 м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
Головуючого судді Пінкевич Н.С.,
за участю секретаря Худинець Д.С.,
відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва заяву представника позивача - адвоката Романової Юлії Андріївни про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
28.10.2025 року через систему «Електронний суд» надійшла заява від представника позивача - адвоката Романової Юлії Андріївни про ухвалення судового рішення. Просила суд ухвалити додаткове рішення суду, яким вирішити питання про проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю - ОСОБА_2 .
Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, від представника позивача надійшла заява про розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення у їх відсутність.
Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні вказав, що на даний час позивачка з дитиною проживає за кордоном, змоги виїжджати постійно в нього немає. За три роки несення служби мав змогу лише один раз виїхати за кордон, а позивачка повертатись в Україну не бажає на даний час. Правові наслідки визначення місця проживання дитини з матір`ю не розуміє та подальший вплив задоволення такої вимоги на його можливість бачитись з дитиною, проводити з нею ним, спільно проживати. При вирішенні питання про ухвалення додаткового рішення покладався на розсуд суду.
Суд, вислухавши думку осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що у липні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Просила суд:
- прийняти позовну заяву про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , і відкрити провадження.
- розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 14.09.2021 Макарівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 116.
- після розірвання шлюбу залишити Позивачу прізвище « ОСОБА_1 ».
- залишити проживати малолітню ОСОБА_3 разом із матір`ю - ОСОБА_2 .
- проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
- судові витрати залишити за Позивачем.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.07.2025 року відкрито позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Розгляд справи призначено на 10 жовтня 2025 року на 10 год. 05 хв. у залі судового засідання № 9 в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, зареєстрований 14 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у Макарівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 116 - розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище « ОСОБА_1 ».

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 8 цього Закону визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За правилами ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину.

Згідно ч.ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч. 1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 1 ст.161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно заяви від 08.10.2025 року, що міститься в матеріалах справи, відповідач визнав позов, просив залишити проживати малолітню доньку разом із матір`ю. Проте чи відповідає це інтересам дитини та як вона буде реагувати на залишення місця проживання з матір`ю, судом не перевірялось. У таких випадках суд перш за все здійснює перевірку дотримання прав дитини, а не формально приймає визнання позову, і таке виключення з загального правила змагальності встановлено виключно в інтересах дитини.

При цьому, згідно з ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Частиною 5 зазначеної статті встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Разом із тим, висновку Органу опіки та піклування матеріали даної справи не містять.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України під час прийняття рішення про визнання позову відповідачем, суд має з`ясувати ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, проте жодного доказу цього факту до позову не було додано (ст. 162 СК України).

Суд зауважує, що під час розгляду справи по суті сторони в судове засідання не з`явились, пояснення щодо вказаних вимог не надавали, орган опіки та піклування до участі у справі не залучався, будь-яких доказів щодо доцільності залишення місця проживання дитини з матір`ю суду не подавали. До позову додано лише свідоцтво про народження дитини. Ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу сторони отримали в системі «Електронний суд» 07 серпня 2025 року, що підтверджується довідкою, наявною в матеріалах справи.

Згідно роз`яснень, наданих у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ст.220 ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (ч.5 ст.270 ЦПК України).

За змістом ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Аналіз даної норми права дає підстави для висновку, що суд ухвалює додаткове рішення у справі лише якщо судом при ухваленні судового рішення не вирішенні певні питання, процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням обов`язку, зокрема, про необхідність надання судом відповідей на всі заявлені позивачем вимоги.

За змістом ч. 5 ст. 270 ЦПК України за наслідками розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення суд може ухвалити додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення. Вказані судові рішення можуть бути оскаржені.

Із позовної заяви та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2025 року, ухваленого у зазначеній справі, вбачається, що заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги судом розглядались, зокрема, судом розглянуті та належним чином обґрунтовані вимоги щодо розірвання шлюбу між сторонами.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що під час ухвалення судового рішення суд розглядав всі вимоги позивача, зазначені в позовній заяві, дана оцінка всім доводам та доказам, які надані сторонами, відповідність цих вимог до норм закону, проте у резолютивній частині рішення суду не зазначено всіх заявлених позовних вимог позивача та висновку суду щодо відмови в їх задоволенні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 259, 260, 270 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Ухвалити по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 додаткове рішення.

У задоволенні вимоги ОСОБА_2 в частині залишення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом із матір`ю - ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення додаткового судового рішення можуть подати апеляційну скаргу в цей же термін з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст додаткового рішення суду складений 01 грудня 2025 року.

Суддя: Наталія ПІНКЕВИЧ