Справа № 561/69/25 Головуючий у 1 інстанції: Світличний Р. В.
Провадження № 22-ц/802/1256/25 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 11 березня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої, зокрема, ввійшла частка житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказувала, що вона як спадкоємець першої черги прийняла спадщину після смерті батька, оскільки вступила в управління і володіння спадковим майном, що підтверджується наявністю в неї ощадної книжки, виданої на ім`я спадкодавця померлого ОСОБА_6 .

Також зазначала, що державним нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на вищевказану спадщину, у зв`язку з тим, що 11 червня 2003 року свідоцтво на право на спадщину за законом на вищевказаний будинок було видано на ім`я її рідного брата відповідача ОСОБА_5 , який 01 липня 2003 року зареєстрував право власності на дане спадкове майно.

Враховуючи зазначені обставини, позивач ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , та припинити право особистої власності відповідача ОСОБА_5 на цей будинок.

Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 11 березня 2025 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за позивачем ОСОБА_4 право власності на 1/8 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Припинено право особистої власності відповідача ОСОБА_5 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, відповідач ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення, неповно з`ясував обставини справи та зробив висновки, які цим обставинам не відповідають, і тим самим допустив порушення норм процесуального права та невірно застосував норми матеріального права.

Зокрема, судом не було враховано те, що позивач, з її слів, отримала ощадну книжку спадкодавця ще за життя батька, тобто до моменту відкриття спадщини, що у відповідності до приписів ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року не свідчить про прийняття нею спадщини після смерті останнього.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4 вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам матеріального і процесуального права, просила залишити його без змін, а подану відповідачем апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_4 , будучи спадкоємцем першої черги за законом, прийняла після смерті батька ОСОБА_6 спадщину в розмірі 1/8 частки спірного будинку, з урахуванням того, що крім останньої спадкоємцями майна померлого, які прийняли спадщину в рівних частках по 1/8, були також дружина спадкодавця ОСОБА_7 та його сини: ОСОБА_8 , ОСОБА_5 . Крім того, місцевий суд вважав, що позовна вимога про припинення права особистої власності відповідача на спірний житловий будинок підлягає задоволенню, як похідна.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна.

Встановлено, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 є рідними братом та сестрою.

Їхні батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи у шлюбі, побудували житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 01 серпня 1999 року. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої, зокрема, ввійшла частка вказаного вище житлового будинку.

Відповідно до копії довідки Зарічненської селищної ради Рівненської області № 88 від 18 січня 2024 року на день смерті ОСОБА_6 разом з ним у вищезазначеному будинку були зареєстровані його дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_8

28 листопада 2002 року рішенням виконавчого комітету Борівської сільської ради Зарічненського району № 54 на підставі заяви відповідача ОСОБА_5 було оформлено право приватної власності на житловий будинок на АДРЕСА_2 на ім`я померлого ОСОБА_6 , а 13 грудня 2002 року Борівською сільською Радою народних депутатів на ім`я останнього було видано свідоцтво про право власності на даний житловий будинок.

Також встановлено, що державним нотаріусом Зарічненської державної нотаріальної контори 11 червня 2003 року на ім`я ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_6 на житловий будинок на АДРЕСА_2 , зареєстроване в реєстрі за № 634, та 01 липня 2003 року КП «Рівненське обласне БТІ» за відповідачем було зареєстровано право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Крім того встановлено, що рішенням Зарічненської селищної ради Рівненської області № 6 від 07 лютого 2023 року змінено адресу спірного житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_5 , на адресу: АДРЕСА_3 .

В судовому засіданні суду першої інстанції від 24 лютого 2025 року позивачем ОСОБА_4 було надану ощадну книжку, рахунок № НОМЕР_2 , видану на ім`я спадкодавця ОСОБА_6 , копія якої була долучена до матеріалів справи (а. с. 169-170, том 1).

З пояснень, наданих позивачем в ході розгляду справи слідує, що остання отримала вищевказану ощадну книжку від свого батька ОСОБА_6 ще за його життя у 1998 році.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові від 06 вересня 2022 року у справі № 640/10625/21 Верховний Суд зробив висновки про те, що факти, установлені в прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиційність у процесуальному праві виражена як обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набутим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових фактів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того самого питання між тими самими сторонами. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі.

Преюдиційними є факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення й окреслюється його суб`єктивними і об`єктивними межами, згідно з якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їхні правонаступники, не можуть знову оскаржувати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

З наявних в матеріалах справи письмових доказів встановлено, що в провадженні Зарічненського районного суду Рівненської області перебувала справа № 561/491/23 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до Зарічненської державної нотаріальної контори Рівненської області, Зарічненської селищної ради Вараського району Рівненської області, Комунального підприємства «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації Рівненської обласної ради», ОСОБА_5 щодо того ж самого спадкового нерухомого майна, в якому позивачі просили:

- визнати недійсним рішення Борівської сільської ради Зарічненського району № 54 від 28 листопада 2002 року про оформлення права приватної власності на домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_6 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок від 13 грудня 2002 року, видане ОСОБА_6 , та свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 11 червня 2003 року державним нотаріусом Зарічненської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_5 ;

- визнати за їх матір`ю ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок по АДРЕСА_4 та на 1/6 частку вказаного житлового будинку у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за ОСОБА_8 у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 право власності на 1/6 частку у спірному житловому будинку;

- визнати за ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7 право власності на 1/6 частку за кожним вказаного житлового будинку.

Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 11 вересня 2024 року, у цивільній справі № 561/491/23 у задоволенні вищевказаного позову було відмовлено.

У зазначеному вище рішенні, яке набрало законної сили, судом були встановлені факти, що мають преюдиційне значення під час розгляду даної цивільної справи, а саме те, що спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняв його син відповідач у цій справі ОСОБА_5 , який отримав свідоцтво про право на спадщину на весь спірний житловий будинок, у тому числі на частку його матері ОСОБА_7 , яка до спадкової маси не входила. Матеріали спадкової справи, заведеної щодо померлого ОСОБА_6 , не містять заяви ОСОБА_8 , його опікуна чи піклувальника про прийняття спадщини, видачу свідоцтва про право на спадщину. Позивачі, в тому числі й позивач у цій справі ОСОБА_4 , були обізнані про факт відкриття спадщини після смерті батька, та у встановленому законом порядку мали можливість її прийняти та оформити.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч.1 та 2 ст. 367 ЦПК України).

За змістом частин четвертої та п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини.

Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Оскільки спадкодавець ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ЦК УРСР в редакції 1963 року.

За правилом статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій, які свідчать про прийняття спадщини.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи вступив він фактично в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2020 року у справі № 2-612/2008.

Проте, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, яка покладає обов`язок на кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачем не було надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про здійснення нею дій, направлених на прийняття спадщини після смерті її батька.

Сукупність наявних у справі доказів свідчить про те, що в передбаченому законом порядку позивач ОСОБА_4 до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини не зверталася, будь-яких інших юридично значимих дій з моменту відкриття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , впродовж тривалого часу не вчиняла.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача, як на підставу для задоволення її позовних вимог, на те, що доказом вступу в управління та володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_6 є наявність в останньої ощадної книжки, яка належала померлому.

Згідно з пунктом 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5 доказами вступу в управління чи володіння майном можуть бути, зокрема: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Як доказ на підтвердження своїх позовних вимог, ОСОБА_4 була надана копія ощадної книжки СРСР, оформленої на ім`я ОСОБА_6 (а. с. 169-170, том 1).

Однак, відповідно до показань, наданих суду самою ОСОБА_4 під час розгляду справи судом першої інстанції, вищевказану ощадну книжку ОСОБА_6 передав їй ще за життя, тобто до відкриття спадщини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення зробив невірний висновок про наявність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_4 позовних вимог, не взявши до уваги преюдиційний факт, встановлений зазначеним вище рішенням суду, щодо обізнаності позивача про факт відкриття спадщини після смерті батька та можливість останньої у встановленому законом порядку її прийняти та оформити.

Місцевий суд, на думку колегії суддів, також безпідставно посилався, як на доказ вступу ОСОБА_4 в управління та володіння спадковим майном, на факт наявності в останньої ощадної книжки померлого ОСОБА_6 , враховуючи що ця ощадна книжка була отримана позивачем ще за життя спадкодавця, що відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року не свідчить про прийняття нею спадщини, адже ці дії були вчинені позивачем не як спадкоємцем і не впродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а ще до її відкриття, що було визнано самою ОСОБА_4 .

Отже, враховуючи норми матеріального права та вищезазначені обставини справи, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 до задоволення не підлягають.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що сплив строку позовної давності, про застосування якої саме як підстави для відмови у позові заявлено відповідачем, може бути застосовано лише до обґрунтованих позовних вимог. У даній справі колегія суддів дійшла висновку про те, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та у задоволенні позову слід відмовити саме з цієї підстави.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно з положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 , як таке, що прийняте судом з порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384 ЦПК України суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 11 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді