КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» на заочне рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Ейс») звернулося до Переяславського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просило:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за кредитним договором № 867755188 від 21.02.2022 у розмірі 19 861 грн. 03 коп.;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачкою 21.02.2022 був укладений кредитний договір № 867755188 в електронному вигляді, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 15100 грн., шляхом переказу на її банківську картку № НОМЕР_1 .

Відповідно до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором.

Крім того, відповідно до договору факторингу №30/1023-01 від 30.10.2023, укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Онлайн фінанс», до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором.

Також, відповідно до договору факторингу №29/05/25-Е від 29.05.2025, укладеного між ТОВ «Онлайн фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Ейс», до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором.

Посилаючись на те, що відповідачка не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 19861,03 грн, а саме: 15100,00 грн заборгованість за кредитом, 4761,03 грн заборгованість за відсотками, позивач звернувся до суду з даним позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Переяславського міськрайонного суду Київської області від 06.10.2025 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 128-131).

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що на підтвердження позовних вимог позивачем було надано платіжне доручення № 007b492d-9876-4c5e-9cf6-d21dac3667a6 від 21.02.2022 з відміткою товариства, з якого вбачається, що 21.02.2022 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 15100,00 грн. безготівковим зарахуванням Moneyveo SFD Visa Transfer на платіжну картку-маска карти № НОМЕР_2, який був зазначений особисто відповідачкою при заповненні заявки на отримання грошових коштів на сайті первісного кредитора.

Разом з цим посилається на те, що суд першої інстанції не задовольнив клопотання позивача про витребування доказів, чим порушив порядок, передбачений Цивільним процесуальним кодексом України, а відтак не забезпечив повного дослідження обставин справи (а.с. 139-145).

Ухвалами Київського апеляційного суду від 27.10.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вирішуючи клопотання апелянта про витребування доказів, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 83 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зважаючи на те, що позивач скористався правом подання клопотання про витребування доказів, яке було розглянуто судом першої інстанції, у апеляційного суду відсутні правові підстави для вирішення заявленого клопотання, оскільки докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановивши, що 21.02.2022 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачкою був укладений договір кредитної лінії №867755188, умови якого передбачали надання кредиту у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту 15100,00 грн, строк кредиту до 23.03.2022, відсоткова ставка 1,21 % в день, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не було надано до суду доказів, які б підтверджували надання відповідачці кредитних коштів.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 ЦК України).

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст. 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст.3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 цього Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У постанові від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що до позову додані копії правил надання грошових коштів у позику, заявки на отримання грошових коштів в кредит, довідки щодо дій в Інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, порядок дій споживача в Інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, паспорт споживчого кредиту, платіжне доручення від 21.02.2022, копія довідки ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» про перерахунок коштів відповідачці.

Так, з наявних в матеріалах справи доказів на обґрунтовування позовних вимог вбачається, що договір кредитної лінії № 867755188, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», був підписаний одноразовим ідентифікаторам.

Пунктом 4.1. Договору кредитної лінії № 867755188 визначено, що з метою укладення договору позичальник, ознайомившись з правилами, заповнив заявку, вказавши всі дані, визначені в заявці як обов`язкові. При подачі заявки позичальник вказав суму грошових коштів, яку він бажає отримати відразу після укладення договору (перший транш).

У заявці на отримання грошових коштів в кредит від 21.02.2022 зазначені персональні дані позичальника ОСОБА_1 , дата укладення договору - 21.02.2022, сума кредиту 15100 грн., строк кредиту - 30 днів, номер карточки позичальника НОМЕР_2.

У довідці щодо дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ОСОБА_1 зазначена як позичальник, сума кредиту - 15 100 грн., строк кредитування - 30 днів, процентна ставка - 0,71 % в день, акцепт оферти позичальником - підписання договору одноразовим ідентифікатором MNV36B7Р відбувся 21.02.2022 о 18:29:37.

Відповідно до платіжного доручення від 21.02.2022 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало ОСОБА_1 на її картковий рахунок НОМЕР_2 , відкритий в ПАТ «КБ «ГЛОБУС», суму у розмірі 15 100 грн, призначення платежу: переказ коштів згідно договору № 867755188 від 21.02.2022 (а.с. 10).

Таким чином, з наведеного убачається, що укладаючи кредитний договір у такий спосіб, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, зокрема щодо форми його укладення, що передбачено викладеними апеляційним судом вище нормами законодавства, а з наведених обставин справи вбачається, що кредитний договір, на підставі якого позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості був укладений в електронній формі із застосуванням верифікації та наданням персональних даних відповідачки, що вказує на те, що без прямих дій останньої та без наведення нею своїх даних, запитуваних фінансовою компанією для укладення договору, договір кредитної лінії не був би укладений.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про не укладення такого договору, а також докази, які б спростовували факт отримання відповідачкою грошових коштів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що в порушення зазначених вище норм закону та умов кредитного договору відповідачка ОСОБА_1 , отримавши грошові кошти в кредит, зобов`язання з їх повернення належним чином не виконала, чим допустила заборгованість, яку позивач обґрунтовано просить стягнути з відповідачки.

Згідно зі ст.ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину.

Так, 28.11.2018 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Згідно приписів п. 3.1. Договору факторингу № 28/1118-01, фінансування - належна до сплати клієнту сума грошових коштів, яка вказана у відповідному Реєстрі прав вимог, сплачується Фактором одним платежем протягом (п`яти) банківських днів з моменту підписання сторонами такого реєстру прав вимог, якщо інші умови сторони не погодили шляхом укладання додаткової угоди.

У відповідності до п. 4.1. Договору факторингу № 28/1118-01, право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним Реєстром права вимоги.

За умовами п. 8.4. Договору факторингу № 28/1118-01, даний договір може бути змінений повністю або частково за спільною письмовою згодою сторін.

Так, додатковими угодами № 19 від 28.11.2019, № 26 від 31.12.2020, № 27 від 31.12.2021, № 31 від 31.12.2022, № 32 від 31.12.2023, укладеними між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» продовжувався строк дії вказаного договору факторингу.

Як убачається із Реєстру прав вимоги № 175 від 05.05.2022, ТОВ «Таліон Плюс» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 867755188 від 21.02.2022 на суму 15 684,37 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 15 100,00 грн., заборгованість за відсотками - 584,37 грн.

Разом з цим, 30.10.2023 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 30/1023-01, за умовами якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

На виконання зазначеного договору ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було підписано Реєстр прав вимоги № 2 від 20.12.2023, ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 867755188 від 21.02.2022 на суму 19 861,03 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 15 100,00 грн., заборгованість за відсотками - 4 761,03 грн.

29.05.2025 між ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 29/05/25-Е, згідно якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне у майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.

Згідно Реєстру боржників від 29.05.2025 до Договору факторингу № 29/05/25-Е від 29.05.2025, ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 867755188 від 21.02.2022 на суму 19 861,03 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 15 100,00 грн., заборгованість за відсотками - 4 761,03 грн.

Таким чином, з наведеного убачається, що від первісного кредитора до позивача, внаслідок укладення договорів факторингу, перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 867755188 від 21.02.2022 на суму 19 861,03 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 15 100,00 грн., заборгованість за відсотками - 4 761,03 грн.

Зважаючи на те, що предметом судового розгляду є спір про стягнення із відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованості за кредитним договором, а договори факторингу відповідачем не оспорювалися, у даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину, а також презумпції обов`язковості виконання договору.

Отже, суд першої інстанції не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, а відтак дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», правонаступником якого є позивач, належним чином виконало свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачці кредит в обумовленій сумі, тоді як остання не виконала своїх зобов`язань з повернення коштів, отриманих у кредит, доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Таким чином, ухвалене судом першої інстанції заочне рішення, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Вирішуючи вимоги про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись до суду першої інстанції, ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» у позовній заяві заявляло вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн., які позивач просить стягнути з відповідача в разі задоволення вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За приписами ч.3ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 28.12.2020 року по справі № 640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу адвокатом часу.

Разом з тим, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У додатковій постанові від 19.02.2020 року по справі № 755/9215/15-ц Велика Палата також вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в матеріалах справи міститься: акт прийому-передачі наданих послуг від Адвокатського бюро «Тараненко та партнери» до ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» від 05.06.2025 на суму 7000 грн.; додаткова угода № 9 до договору про надання правничої допомоги № 29/05/25-01 від 29.05.2025, укладена між Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС»; договір про надання правничої допомоги № 29/05/25-01 від 29.05.2025, укладений між Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС»; протокол погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги № 29/05/25-01 від 29.05.2025

Таким чином, аналізуючи матеріали справи колегія суддів вважає, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесений у суді першої інстанції, визначений адвокатом є співмірним із складністю справи, а тому підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача у розмірі 7000 грн.

Оскільки, суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 , з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 422, 40 грн. та витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 грн.

Також, слід зазначити, що з урахуванням положень п. 3 ч. 6 ст. 19 та п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» - задовольнити.

Заочне рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за кредитним договором № 867755188 від 21.02.2022 у розмірі 19 861 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот шістдесят одна) грн. 03 (три) коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн. 60 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, а також судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 7 000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», місцезнаходження юридичної особи: 02175, м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 19, офіс 2005, .

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова