Справа № 175/7177/25
Провадження № 2/175/1654/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року Дніпровський районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого

судді Васюченка О.Г.

з секретарем Кульпіною Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у селищі Слобожанське цивільну справу за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі відокремленого підрозділу філії «Східний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до ОСОБА_1 , третя особа: Дніпропетровська обласна державна адміністрація, про розірвання договору та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Дніпровського районного суду Дніпропетровської області року надійшла позовна заява Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі відокремленого підрозділу філії «Східний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до ОСОБА_1 , третя особа: Дніпропетровська обласна державна адміністрація, про розірвання договору та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач в своєму позові посилається на те, що він є правонаступником ДП «Дніпровське лісове господарство» у якого з відповідачем був укладений договір довгострокового тимчасового користування лісами № 14 строком до 08.12.2046 року. Позивач вважає, що в порушення умов договору оренди відповідач встановив наступні тимчасові будівлі: альтанка, сарай, 4 навіси виконані з прямокутною формою, 2 будинку навісу виконані з г подібною формою; відкритий майданчик-город тощо. Вищезазначене підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 06.02.2025 року.

Ухвалою судді від 18 червня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 14 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав надав відзив на позовну заяву у якому із позовом не погодився, вважав позовні вимоги не обґрунтованими та безпідставними. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував посилаючись на відсутність порушень умов договору через те, що зазначені в акті споруди існували на момент укладання договору оренди при цьому сам договір не містить тверджень про відсутність таких споруд на момент його укладання. Стверджує про те, що позивач не виходив на ділянку для складання акту адже не міг би на неї потрапити без відповідача, а сам відповідач для складання акту не запрошувався. Також стверджує про невідповідність акту вимогам законодавства. Просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Третя особа вважає, що позов не підлягає задоволенню оскільки позивач обрав не ефективний спосіб захисту.

Вислухавши представників сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України.

Згідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено що розпорядженням голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 02.12.2021 року № Р-958/0/3-21 ОСОБА_1 виділено лісову ділянку державної власності загальною площею 0,3167 га (Обухівське лісництво6 квартал 45, виділ 1) за межами населеного пункту, на території Обухівської селищної ради для довгострокового тимчасового користування лісами строком на 25 років для культурно-оздоровчіх та рекреаційних цілей без вилучення земельної ділянки у постійного користувача лісами ДП «Дніпровське лісове господарство».

Пунктом 8 наказу від 04.11.2022 року Про припинення Державного підприємства «Дніпровське лісове господарство» Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» визначено правонаступником прав та обов`язків Державного підприємства «Дніпровське лісове господарство».

09.12.2021 року між сторонами укладено Договір довгострокового тимчасового користування лісами № 14 строком на 25 років (до 08.12.2046 року)

Відповідно до п. 2 договору у користування виділяється лісова ділянка державної власності загальною площею 0,3167 га, яка знаходиться на території Обухівського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство», квартал 45, виділ 1 розташована за межами населеного пункту на території Обухівської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

Викладена позивачем в позові редакція п. 3 договору не відповідає змісту доданого договору та зазначені в позові слова: «на момент передачі в користування на лісовій ділянці об`єкти забудови відсутні» в договорі відсутні.

Відповідно до п. 19 договору відповідач має право за погодженням з позивачем в установленому порядку зводити тимчасові будівлі, споруди, паркани та інші споруди лінійного типу, необхідні для ведення господарської діяльності.

Відповідно до п. 26 договору дія договору припиняється у випадку, зокрема проведення відповідачем будь-якого будівництва, встановлення парканів чи інших споруд лінійного типу без згоди позивача.

Позивачем надано акт від 06.02.2025 року обстеження земельної ділянки переданої в користування відповідачу яким встановлено наявність на ділянці альтанки, сараю, 4 навіси виконані з прямокутною формою, 2 будинка навісу виконані з г подібною формою; відкритий майданчик-город тощо.

Акт складений за результатами службового розслідування, яке відповідно до наказу від 18.09.2024 року необхідно було провести в термін до 07.10.2024 року. Документи на підтвердження проведення службового розслідування позивачем не надано.

29.04.2025 року позивач отримав лист повідомлення від 25.04.2025 року про затвердження проекту благоустрою території, що є предметом оренди. Позивачем такий проект благоустрою погоджено не було. Листом від 28.02.2025 року позивачем відповідачу запропоновано припинити дію договору на підставі п. 26 проте такий лист залишився без відповіді.

12.01.2017 року між позивачем та відповідачем також укладався договір оренди цієї ж земельної ділянки.

В 2021 році для погодження укладання договору оренди (який в подальшому укладено 09.12.2021 року) ФОП ОСОБА_2 виготовлений детальний план земельної ділянки, що є предметом оренди, на якій містяться споруди зазначені в акті від 06.02.2025 року.

Позивач просить розірвати договір та як наслідок зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку.

Підставою позову позивач зазначає саме невиконання відповідачем умов договору оренди що полягає в самовільному будівництві саме відповідачем саме під час дії договору оренди, стверджує про відсутність будь-яких споруд на ділянці на момент укладання договору а саме на 09.12.2021 року. В той же час таке твердження спростовується наданими відповідачем доказами, які досліджені судом при цьому заперечень щодо їх правдивості ні позивачем ні третьою особою не надано.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 651 ЦК України Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Під час судового розгляду позивачем не доведено, а судом не встановлено, що саме позивачем саме під час дії договору оренди від 09.12.2021 року зведено споруди зазначені в акті 06.02.2025 року, подані відповідачем документи не спростовані ні позивачем ні третьою особою, як представником держави як власника ділянки.

Жодний із учасників не був обмежений судом в реалізації своїх прав під час судового розгляду.

Баланс між вмотивованістю судового рішення як гарантією реалізації принципу верховенства права та часом, витраченим на пошук відповідей на всі без винятку аргументи сторін, досягається шляхом: 1) виключення необхідності надавати відповіді абсолютно на всі доводи учасників справи, зокрема на ті, що стосуються загальновідомих, визнаних сторонами, встановлених іншим судовим рішенням, яке набрало законної сили, обставин справи; 2) мотивування судового рішення з урахуванням судової інстанції, на розгляді якої перебуває справа: відсутність, за загальним правилом, потреби повторного повного оцінювання судами апеляційної та/або касаційної інстанцій аргументів учасників справи, якщо таким була надана належна правова оцінка та відповідь судами попередніх інстанцій (крім випадків, коли скаржник посилається на неправильну правову оцінку таких аргументів); 3) забезпечення судом активної участі сторін та інших учасників справи у збиранні та поданні до суду доказів у справі, зокрема шляхом застосування заходів процесуального примусу за неналежне виконання процесуальних обов`язків, затягування процесу, несвоєчасне виконання судових доручень тощо.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) з цього питання виробив практику пошуку відповідного балансу. Так, у ряді його рішень міститься вказівка на те, що вимога п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен аргумент заявника; ст. 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінювання, що є предметом регулювання, насамперед, національного законодавства та оцінювання національними судами (зокрема, рішення у справі «Суомінеен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97).

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що закріплено у частині 6 статті 81 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Слід також зазначити, що вказаний позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

На підставі наведеного та встановленого судом у сукупності наданих та добутих доказів, суд приходить до переконливого висновку, що зазначене є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про розірвання договору та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення витрат.

Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України).

Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача і страхової компанії) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача та його представника на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим Державному спеціалізованому господарському підприємству «Ліси України» в особі відокремленого підрозділу філії «Східний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в задоволенні позову до ОСОБА_1 , третя особа: Дніпропетровська обласна державна адміністрація, про розірвання договору та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення витрат відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в межах заявлених і доведених вимог.

Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-82, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі відокремленого підрозділу філії «Східний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до ОСОБА_1 , третя особа: Дніпропетровська обласна державна адміністрація, про розірвання договору та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення витрат відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст складено та підписано 12 грудня 2025 року.

Суддя О.Г. Васюченко