УХВАЛА

27 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 334/2542/18

провадження № 61-4219св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокатка Сідельникова Олена Леонідівна, та адвоката Димитрашка Дениса Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2025 року у складі колегії суддів Гончар М. С., Подліянової Г. С., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, недійсним.

У лютому 2023 року ОСОБА_1 подав до суду уточнену позову заяву, в якій просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля марки TOYOTA COROLLA, 1.6 (4А/Т) MID SEDAN, 2011 року випуску, укладений 23 серпня 2017року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

скасуватидержавну реєстрацію права власності на автомобільмарки TOYOTA COROLLA, 1.6 (4А/Т) MID SEDAN, 2011 року випуску, здійснену Територіальним сервісним центром МВС № 2341 за ОСОБА_3 ;

повернути автомобіль марки TOYOTA COROLLA, 1.6 (4А/Т) MID SEDAN,

2011 року випуску, у власність ОСОБА_2 ;

витребуватиавтомобіль марки TOYOTA COROLLA, 1.6 (4А/Т) MID SEDAN,

2011 року випуску, з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2

Ленінський районний суд міста Запоріжжя (на даний час назву суду змінено

на Дніпровський районний суд міста Запоріжжя відповідно до Закону України

від 26 лютого 2025 року № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України

«Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів») ухвалою від 03 серпня 2023 року прийняв до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 . Залучив до участі як співвідповідача у справі № 334/2542/18 ОСОБА_3

Ленінський районний суд міста Запоріжжя рішенням від 25 липня 2024 року

(у складі судді Турбіної Т. Ф.), з урахуванням ухвали цього ж суду від 14 серпня 2024 року про виправлення описки, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Запорізький апеляційний суд постановою від 19 березня 2025 року рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 25 липня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля марки TOYOTA COROLLA, 1.6 (4А/Т) MID SEDAN, 2011 року випуску, укладений 23 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Скасував державну реєстрацію права власності на автомобіль марки TOYOTA COROLLA, 1.6 (4А/Т) MID SEDAN, 2011 року випуску, здійснену Територіальним сервісним центром МВС № 2341 за ОСОБА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

У касаційній скарзі, поданій 02 квітня 2025 року через підсистему «Електронний суд», ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокатка Сідельникова О. Л., просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, скасування державної реєстрації права власності та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову цих позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявниця вказує пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У касаційній скарзі, поданій 23 квітня 2025 року через підсистему «Електронний суд», адвокат Димитрашко Д. В. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про повернення майна попередньому власнику, витребування майна з чужого незаконного володіння та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник вказує пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд ухвалою від 15 квітня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокатка Сідельникова О. Л., на постанову Запорізького апеляційного суду

від 19 березня 2025 року у справі № 334/2542/18 та витребував її матеріали з Ленінського районного суду міста Запоріжжя. Зупинив дію постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2025 року в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на автомобільдо закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Верховний Суд ухвалою від 02 червня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою адвоката Димитрашка Д. В. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 19 березня

2025 року у справі № 334/2542/18.

У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

У травні 2025 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокатка Сідельникова О. Л., вказуючи на те, що постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для її скасування відсутні.

Відзивів на касаційні скарги від інших учасників справи не надходило.

Вивчивши матеріали справи та додані до них матеріали, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги подані на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі

№ 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

У пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Ленінський районний суд міста Запоріжжя ухвалою від 27 червня 2018 року справу № 334/2542/18 призначив до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(II)/2023 визнав таким, що відповідає Конституції України

(є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовчої практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України

від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачуваним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Встановлений у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого унормування процесуальних правовідносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(II)/2023).

Згідно з частиною шостою статті 19 ЦПК України (у редакції на час відкриття провадження у справі та розгляду справи судом першої інстанції) для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У частині третій статті 274 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін;

3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи;

5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду з урахуванням місця

статті 19 ЦПК України у системному зв`язку з нормами статей 274, 389

та 394 ЦПК України у структурі цього законодавчого акта (його загальні положення), суд має право віднести справу до категорії малозначних на

будь-якій стадії її розгляду, у тому числі касаційній (див. постанову Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 583/783/18 (провадження

№ 61-10656св19), постанову від 15 квітня 2020 року у справі № 638/3055/17 (провадження № 61-988св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 761/13179/20 (провадження № 61-18097св20)).

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, скасування державної реєстрації права власності та вимоги майнового характеру про повернення майна попередньому власнику, витребування майна з чужого незаконного володіння.

У постанові від 25 серпня 2020 року в справі № 910/13737/19 (провадження

№ 12-36гс20) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього. Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Відповідно до пунктів 2, 9 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості.

З огляду на матеріали справи, звертаючись до суду з позовною заявою (уточненою), ОСОБА_1 визначив ціну позову 208 000 грн (а. с. 141, т. 1) та додав до неї договір купівлі-продажу транспортного засобу від 23 серпня

2017 року, з якого вбачається, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу - автомобіля марки TOYOTA COROLLA, 1.6 (4А/Т) MID SEDAN, 2011 року випуску, склала 223 856 грн (а. с. 142, т. 1).

У січні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції клопотання, до якого долучив як доказ довідку суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_4 від 25 січня 2019 року № 18, відповідно до якої середня ринкова вартість автомобіля марки TOYOTA COROLLA, 1.6 (4А/Т) MID SEDAN, 2011 року випуску, станом на 23 серпня 2017 року складає 347 611,90 грн (а. с. 153, 155, т. 1).

Доказів іншої вартості спірного транспортного засобу у матеріалах справи немає та заявниками до касаційних скарг не долучено.

У постанові від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження

№ 12-95гс20) Велика Плата Верховного Суду зазначила, що у процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Отже, ціна позову у цій справі підлягає визначенню за правилами пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України. Заявлені позивачем вимоги про повернення майна попередньому власнику, витребування майна з чужого незаконного володіння процесуальним законом визначені як майнові, а ціна позову (яка за довідкою суб`єкта оціночної діяльності від 25 січня 2019 року

№ 18 складає 347 611,90 грн) не перевищує поріг, встановлений пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що станом на 01 січня 2025 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн х 250 = 757 000 грн).

Позивачем були також заявлені позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, скасування державної реєстрації права власності, проте з аналізу спірних правовідносин, обставин справи, застосованих норм права вбачається, що заявлені позовні вимоги немайнового характеру на складність справи не впливають.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії»,

заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Верховний Суд, враховуючи засади змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, дослідив та взяв до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Тому, дана справа щодо вимог як майнового, так і немайнового характеру

не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої

статті 19 ЦПК України.

У малозначній справі судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до статей 389, 394 ЦПК України.

Водночас касаційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокатка Сідельникова О. Л., та адвоката Димитрашка Д. В. в інтересах ОСОБА_1 та додані до них матеріали не містять посилання на випадки, передбачені

пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у цій справі підлягає касаційному оскарженню.

Крім того, у касаційних скаргах заявники не посилаються на підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судового рішення, що оскаржується, та Верховний Суд таких підстав не встановив.

Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Відтак, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (рішення у справі «Пелевін проти України», заява № 24402/02, від 20 травня 2010 року).

Отже, зазначена справа не підлягає касаційному оскарженню, оскільки заявники подали касаційні скарги на судове рішення, яке на підлягає касаційному оскарженню.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі

№ 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, тому у зв`язку з цим касаційне провадження у справі належить закрити.

Наведена правова позиція підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.

З огляду на викладене, з метою забезпечення єдності та стабільності судової практики, забезпечення передбачуваності застосування правових норм, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокатка Сідельникова О. Л., та адвоката Димитрашка Д. В. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 19 березня

2025 року у справі № 334/2542/18, оскільки вона подана на судове рішення,

яке не підлягає касаційному оскарженню відповідно до вимог

статті 389 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційне провадження підлягає закриттю, немає підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки Верховний Суд від 15 квітня 2025 року зупинив дію постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2025 рокув частині визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на автомобіль до закінчення її перегляду в касаційному порядку, тому слід поновити дію вказаної постанови суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 396, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційними скаргами ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокатка Сідельникова Олена Леонідівна, та адвоката Димитрашка Дениса Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, скасування державної реєстрації права власності та повернення майна попередньому власнику, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Поновити дію постанови Запорізького апеляційного суду від 19 березня

2025 року в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на автомобіль.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк