Справа № 526/2556/24
Провадження № 2/526/195/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2025 року Гадяцький районний суд Полтавської області в складі

головуючої судді Максименко Л.В.

секретаря судового засідання Павленко Т.І.

з участю представників сторін адвокатів Листопад Н.А., Хоруженка С. Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Гадяч цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

з участю відповідача ОСОБА_2

в с т а н о в и в:

05 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, вказуючи, що 02 квітня 2015 року між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб. За період шлюбу у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 25 січня 2024 року по справі № 526/4262/23 шлюб між ним та ОСОБА_2 було розірвано. За час спільного проживання разом з ОСОБА_2 вони за спільні кошти придбали житловий будинок, земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0799 га, кадастровий номер: :50:003:0060 та земельну ділянку площею 0,0714 га кадастровий номер :50:003:0061, які розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ( після перейменування вулиця Преображенська). Правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельні ділянки оформлені на ім`я відповідача ОСОБА_2 . На даний час він проходить службу в ЗСУ. З відповідачкою у січні 2024 року вони намагались продати спірне нерухоме майно та погодили його вартість у розмірі 100060 грн. На його прохання у добровільному порядку визнати за ним право власності на 1 / 2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та земельні ділянки відповідач відмовляється, у зв`язку з цим просив суд визнати за ним право власності на 1 / 2 частину вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та на 1 /2 частину зазначених вище земельних ділянок та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору.

Ухвалою від 08.10. 2024 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження.

16 жовтня 2024 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, в якому вона вказує, що позовні вимоги позивача не визнає, оскільки кошти на спірний будинок, який вони з позивачем придбали 14.09.2019 надав 12.06.2019 її батько в сумі 10 000 доларів США в присутності ОСОБА_5 , тому і договір купівлі-продажу будинку був складений на її ім`я. Даний факт підтверджується аудіозаписом її розмови з позивачем, в якому він підтверджує, що її батько придбав вказаний будинок. Позивач був безробітним, мав підробітки на ремонтах, але це було непостійно. У батька була гарна заробітна плата, так як він працював у ПАТ «Полтаванафтогаз» з 2011 року до 2023 року і постійно їм допомагав (на покрівлю, на котел, на плитку, на ламінат, натяжні стелі, проводку, цемент). Позивач вказує, що кошти були спільними, але не доводить походження коштів. Після подачі нею позову до позивача про стягнення з нього аліментів на дітей, він образився та подав до суду вказаний позов. Вказує, що згідно ч.3 ст. 70 СК України, частка майна дружини може бути збільшена, якщо з нею проживають діти та посилається на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.06.2018 у справі №711/5108/17, в якій зроблено висновок по застосуванню п.3 ч.1 ст. 57 СК України, що «у випадку набуття одним з подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». З цих підстав просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову та визнати за нею право власності на спірний будинок та земельні ділянки. При цьому зустрічний позов не подавала.

21 січня 2025 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Листопад Н. А. надійшла відповідь на відзив, в якій вона зазначила, що прохання відповідачки визнати лише за нею право власності на спірний будинок та земельні ділянки не заслуговують на увагу, оскільки придбані у шлюбі, а вказані вимоги можуть бути заявлені лише при поданні зустрічного позову. Вказує, що ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільності майна подружжя майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України). З цих підстав просила суд позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що спірне домоволодіння придбане ним у шлюбі з ОСОБА_2 . На придбання будинку давав кошти її батько та його мати, він власними зусиллями робив ремонт та переобладнання у будинку. Після розлучення вирішили продати дім, але син просив не продавати, тому він бажає офіційно мати свою частку в даному домоволодінні. В наступні судові засідання позивач не з`явився, звернувся до суду з заявою, в якій просив суд розглянути справу без його участі та задовольнити його позовні вимоги.

Представник позивача адвокат Листопад Н. А. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача, з підстав зазначених у позові, просила їх задовольнити, вказавши, що ОСОБА_2 не спростувала презумпцію права спільної сумісної власності належними доказами, позивач в силу закону має право на 1 / 2 частину житлового будинку, яку відповідач добровільно відмовляється переоформляти.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала суду пояснила, що кошти на придбання будинку в розмірі 10 тисяч дав її батько, жодних документів з даного приводу не оформляли. ОСОБА_1 вкладав незначні кошти у будинок, ремонт у будинку робив він та її батько з родичами. Вважає, що він не має права на дане домоволодіння, яке має залишитись їх дітям.

Представник відповідача адвокат Хоруженко С. Г. вказав, що позивачем обрано не належний спосіб захисту, в даному спорі він мав право лише на відшкодування невід`ємних поліпшень у будинку.

Свідок ОСОБА_6 показала суду, що її син та ОСОБА_7 після одруження придбали будинок у м. Гадяч, в якому все переробляли. Син працював у будівельній бригаді, заробляв гарні гроші, ОСОБА_8 не працювала. Вона давала кошти на придбання будинку і на подальший ремонт, гроші давала свату. Допомагали і вони, і батьки ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_10 сестра позивача показала суду, що її брат та ОСОБА_7 після одруження придбали будинок у м. Гадяч, в якому робили ремонт вони і її мати допомагала. На даний час ОСОБА_7 говорить, що брат не брав участі у придбанні будинку.

Свідок ОСОБА_11 показав суду, що після одруження дітей було вирішено придбати будинок, він позичив кошти і дав їм 10 тисяч доларів на придбання будинку, гроші дав безпосередньо ОСОБА_12 . Потім давав кошти на ремонт, купив пральну машинку, морозильну камеру.

Свідок ОСОБА_5 показала суду, що була очевидцем, як ОСОБА_11 передав кошти в розмірі 10 тисяч доларів на придбання будинку дочкою ОСОБА_13 в м. Гадяч.

Свідок ОСОБА_14 показав суду, що він проживає по сусідські з даною сім`єю. Вони купили старий будинок, який ремонтували, міняли дах, вікна, двері, він інколи теж допомагав. ОСОБА_15 працював у будівельній бригаді, власним мотоблоком навесні обробляв людям городи.

Судом встановлено, що 2 квітня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в м. Гадяч зареєстрували шлюб.

Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час шлюбу 14.06.2019 року ними було придбано житловий будинок загальної площею 55,7 кв. м., житловою площею 27,4 кв.м по АДРЕСА_1 з допоміжними господарськими будівлями: сарай літ. Б, літня кухня літ. Г, вбиральня літ. Е, гараж літ. Ж, огорожа №1, земельну ділянку площею 0,0799 га, кадастровий номер: :50:003:0060, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та земельну ділянку площею 0,0714 га кадастровий номер :50:003:0061, призначену для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 , що підтверджується договорами купівлі-продажу від 14.06.2019, посвідчених приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області Буланкіною С.М. та зареєстрованими відповідно в реєстрі №417, в реєстрі №418, в реєстрі №419 та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №170557977, №170562437, №170568258.

Вказані житловий будинок та земельні ділянки оформлені на ім`я ОСОБА_2 , тобто вона є титульним власником.

Рішенням Гадяцького районного суду від 25.01.2024 шлюб був розірваний (цивільна справа №526/4262/23). Рішення суду набрало законної сили 27.02.2024 року.

Згідно звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ «Оціночний центр «Нанострім» за замовленням позивача, ринкова вартість вказаного житлового будинку станом на 02.08.2024 року становить 934 000 грн.

Також, за звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер: :50:003:0060 виконаного ТОВ «Оціночний центр «Нанострім», ринкова вартість спірної земельної ділянки площею 0,0799 га станом на 02.08.2024 року становить 31 425 грн.

Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер: :50:003:0061, виконаного ТОВ «Оціночний центр «Нанострім», ринкова вартість спірної земельної ділянки площею 0,0714 га станом на 02.08.2024 року становить 9260 грн.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

У ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, є спільною частковою власністю.

Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Норми ст.ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частиною 3 вказаної статті визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно п. 17 Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч. 4 ст. 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, придбане в шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося виключно за особисті кошти одного з подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутністю належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Аналогічні позиції висвітлені у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 та у постанові Верховного Суду від 11.04.2019 у справі №339/116/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 565/495/18 вказується: «… Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі».

За приписами статей 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач, намагаючись спростувати презумпцію права спільної сумісної власності на майно посилається на покази свідків: батька ОСОБА_11 та ОСОБА_5 , які підтвердили передачу коштів в сумі 10 тисяч гривень ніби то для придбання спірного житла.

Проте ні позивач, ні свідки не змогли назвати суду дату передачі таких коштів, як і пояснити суду їх цільове призначення, а також суть вчиненого правочину. Відповідач вказує, що це не був договір дарування, як і не був договір про створення спільного майна. Жодні правочини, прості письмові розписки з даного приводу з яких можливо було б зрозуміти природу переданих грошей, відсутні.

Свідок ОСОБА_11 говорить, що передав гроші дітям для придбання житла, що суд може розцінити лише як оплатну безповоротну допомогу, яка не створює в даному випадку жодних юридичних наслідків.

Зважаючи, що це були особисті кошти ОСОБА_11 , на ім`я якого не було оформлено дане домоволодіння, з невідомих причин відповідач ОСОБА_2 вважає його своїм, не надавши доказів про вкладення нею власних коштів у придбання житла або ж відповідного засвідченого правочину з приводу переданих її батьком грошей.

З пояснень свідків слідує, що обидві сторони вкладали і кошти, і власні зусилля як для придбання спірного житла, так і для його ремонту для покращення умов проживання молодої сім`ї.

Також суд вважає за необхідне врахувати позицію Великої Палати Верховного суду у постанові від 23.01.2024 року справа № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), де Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. У частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17). Тому саме на колишню дружину закон покладає обов`язок спростувати презумпцію спільної сумісної власності щодо квартири набутої у шлюбі та зареєстрованої за нею, що жодним чином не порушує презумпцію правомірності права власності на це майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21).

Таким чином, саме на відповідачку, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність подружжя, покладено обов`язок спростувати презумпцію спільної сумісної власності щодо квартири набутої у шлюбі та зареєстрованої за нею.

Суд зазначає, що відповідач не надала належних доказів в підтвердження придбання спірного житла за особисті кошти, а отже не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на цей об`єкт.

З огляду на те, що спірне домоволодіння було придбане сторонами у шлюбі, відповідачем не було спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на майно, придбане ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час їх перебування у шлюбі: на спірні житловий будинок та земельні ділянки та не надано доказів придбання їх за особисті кошти, тому суд вважає, що вказане майно є спільним сумісним майном подружжя і їх частки є рівними в силу закону, у зв`язку з цим позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/ 2 частину вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та визнання за ним права власності на 1 / 2 частину зазначених вище земельних ділянок підлягають задоволенню.

Судом також встановлено, що при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 5300 грн за позовні вимоги майнового характеру, відповідно до підпункту 1 пункту 1 ч.2 Закону України «Про судовий збір», виходячи з вартості нерухомого майна на яку претендував позивач на суму 100060 грн, 1/ 2 частина становить 530 000 грн, яку він з відповідачем визначив самостійно.

Згідно звітів про оцінку спірного нерухомого майна його риночна вартість становить 974 685 грн, а 1/ 2 частина на яку претендує позивач становить 487 342, 50 грн.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволено, тому сума судового збору, відповідно до підпункту 1 пункту 1 ч.2 Закону України «Про судовий збір», яку він мав сплатити, виходячи з вартості присудженого йому майна, становить 4 873, 43 грн. Сума переплати судового збору становить 426,57 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З огляду на викладене, суд вважає, що з Державного бюджету України позивачу необхідно повернути переплачену ним суму судового збору у розмірі 426,57 грн.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 873, 43 грн

Керуючись ст. 12, 81, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/ 2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 55,7 кв. м., житловою площею 27,4 кв.м, господарські будівлі та споруди: сарай - Б, літня кухня Г, вбиральня Е, гараж Ж, огорожа №1, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/ 2 частину земельної ділянки площею 0,0799 га, кадастровий номер: :50:003:0060, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та на 1 / 2 частину земельної ділянки площею 0,0714 га, кадастровий номер :50:003:0061, призначену для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_13 право власності на 1/ 2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 55,7 кв. м., житловою площею 27,4 кв.м, господарські будівлі та споруди: сарай -Б, літня кухня Г, вбиральня Е, гараж Ж, огорожа №1, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_13 право власності на 1/ 2 частину земельної ділянки площею 0,0799 га, кадастровий номер: :50:003:0060, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та на 1 / 2 частину земельної ділянки площею 0,0714 га, кадастровий номер :50:003:0061, призначену для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4 873, 43 грн.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України переплачену ним суму судового збору у розмірі 426,57 грн.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , місце реєстрації АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_16 , місце реєстрації - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_2 .

Головуюча: Л. В. Максименко