ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року місто Чернівці справа №725/1341/25

провадження №22-ц/822/964/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н.К.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Мостолюк А.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

третя особа Виконавчий комітет Чернівецької міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 09 жовтня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: Виконавчий комітет Чернівецької міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності та поновлення (визнання) права власності, головуючий в суді першої інстанції суддя Вольська-Тонієвич О.В.,-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приват Банк» про визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності та поновлення (визнання) права власності, третя особа виконавчий комітет Чернівецької міської ради.

Посилався на те, що 07 червня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приват Банк» укладено кредитний договір №CVSNG00000057, за умовами якого відповідач надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 112150,00 тисяч доларів США, які підлягали поверненню у порядку та на умовах, визначених вказаним кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за Договором №CVSNG00000057 між позивачем та відповідачем були укладені договори іпотеки, зокрема договір іпотеки №CVSNG00000057 від 07 червня 2007 року, серія та номер ВЕО034550 та договір іпотеки №CVSNG00000057 від 07 червня 2007 року, серія та номер ВЕО034551.

Пунктом 33.1 вказаного вище договору іпотеки (ВЕО 034551) визначено, що предметом цього договору є надання Іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного п.3.3 цього договору, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 .

У подальшому, у зв`язку із необхідністю оформлення відповідних погоджених між позивачем та відповідачем змін, було укладено додатковий договір від 29 листопада 2007 року до Іпотечного договору №CVSNG00000057 від 07 червня 2007 року, серія та номер ВКВ 554150.

Відповідно до п.2 вищевказаного додаткового договору від 29 листопада 2007 року сторони погодили зокрема абзац другий пункту 33.2 Іпотечного договору викласти в наступній редакції: повернення кредиту наданого у вигляді не поновлюваної лінії в сумі 112 150 дол. США, що включає 100 000 дол. США кредит, а також 12 150 дол. США сплата страхових платежів на строк з 07 червня 2007 року по 06 червня 2017 року.

Пунктом 5 вищевказаного додаткового договору від 29 листопада 2007 року передбачено, що відповідно до внесених змін до іпотечного договору №CVSNG00000057 від 07 червня 2007 року видається заставна.

Позивач на виконання своїх зобов`язань за кредитним договором сплачував відповідачу відсотки за користування кредитними коштами та погашав тіло кредиту.

Однак через тривалий період часу ОСОБА_2 дізнався, що 07 грудня 2016 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 було зареєстроване за АТ КБ «Приват Банк» (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №32814387 від 09 грудня 2016 року).

Про наведені обставини позивач дізнався під час ознайомлення з позовною заявою АТ КБ «Приват Банк» до нього про визнання права власності на земельну ділянку (номер справи №725/2205/24).

Вважає, що вказане рішення порушує права позивача, виходячи з наступного: по-перше, державному реєстратору для проведення державної реєстрації права власності за відповідачем на предмет іпотеки не було надано документу, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, а також заставної, яка була видана за договором іпотеки №CVSNGA00000057 від 07 червня 2007 року, серія та номер ВЕО 034550, що є грубим порушенням пункту 61 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 та тягне незаконність рішення про державну реєстрацію.

По-друге, у матеріалах реєстраційної справи відсутній звіт про оцінку майна предмета іпотеки, що є обов`язковою умовою та прямо передбачено нормами Закону України «Про іпотеку».

Окрім того вказував, що про наявність оскаржуваного у вказаній справі рішення державного реєстратора Карвацької Г.Ф. позивачу стало відомо під час ознайомлення з позовною заявою АТ КБ «ПриватБанк» у справі № 725/2205/24 за позовом АТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку, а саме 15 березня 2024 року.

Таким чином, за відсутності повідомлення відповідачем у формі вимоги про усунення порушення кредитного договору, позивач не знав та не міг знати, а також навіть не міг підозрювати про наявність оскаржуваного у вказаній справі рішення.

Просив визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32814387 від 09 грудня 2016 року, прийняте державним реєстратором речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф.; визнати (поновити) за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівців від 09 жовтня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

Повний текст рішення складено судом 20 жовтня 2025 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Коломієць М.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі наводить обставини та підстави для задоволення позову, які викладені в позовній заяві та додатково мотивує апеляційну скаргу тим, що ознайомившись з повним текстом оскаржуваного рішення, зауважує, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи, надано оцінку доказам, наявним в матеріалам справи та зроблено правильний висновок про порушення прав та інтересів ОСОБА_1 оскаржуваним у справі №725/1341/25 рішенням державного реєстратора Карвацької Г.Ф. індексний номер: 32814387 від 09 грудня 2016 року.

Тому, у вказаній частині скаржник не оскаржує рішення суду першої інстанції.

Разом з цим, судом було зроблено помилковий висновок про пропуск позивачем строку позовної давності.

Судом першої інстанції було здійснено неправильне застосування норм матеріального права, що проявилось у неправильному тлумаченні закону, а саме статті частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України.

Судом першої інстанції не було надано правової оцінки доводам позивача з посиланням на практику Верховного Суду, щодо моменту коли особа вважається ознайомленою з порушенням її прав.

Особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2020 року №340/1019/19).

Позивачу не було відомо про прийняте рішення, як і про обставини його прийняття.

Позивачу не направлялись жодні листи, повідомлення та вимоги які останній отримав особисто, та в матеріалах справи відсутні належні й допустимі докази, що спростовують вказаний факт.

В контексті вищенаведеної постанови Верховного Суду від 21 лютого 2020 року №340/1019/19 позивачу не було відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій.

За протилежних умов, в разі виконання відповідачем вимог пункту 61 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, позивач отримав би інформацію, що стосовно нього буде застосовано позасудовий порядок звернення стягнення на нерухоме майно та одразу оскаржив би спірне рішення після його прийняття.

Також, під час оцінки судом питання застосування у вказаній справі позовної давності, судом не було враховано правову позицію Верховного Суду в постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 640/25034/19, де Верховний Суд зазначив наступне:

«… Верховний Суд зазначає, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Цим днем може бути: день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи; день отримання поштового відправлення, в якому особі надіслано рішення, яке вона оскаржує; день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії; день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: 1) особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; 2) рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання;

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав…».

Подібні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 06 липня 2018 року у справі №826/3442/17 від 30 березня 2021 року у справі №400/1825/20.

В контексті фактичних обставин вказаної справи позивач був позбавлений можливості дізнатись про прийняття рішення державним реєстратором Карвацькою Г.Ф., оскільки внаслідок неповідомлення його вимогою про усунення порушення кредитного договору, останній не був обізнаний, що відповідачем реалізовується позасудовий порядок звернення стягнення на нерухоме майно.

Крім цього, копію оскаржуваного рішення не було надано (надіслано) й самим державним реєстратором Карвацькою Г.Ф.

Судом було неправильно встановлено обставини справи, та не встановлено, що позивач не отримував вимогу про усунення порушень, яка могла б свідчити про обізнаність позивача з позасудовим порядком звернення стягнення на предмет іпотеки.

Норми закону спрямовані на забезпечення фактичного повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника.

А тому, повідомлення боржника потрібно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини.

Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19)..."

В матеріалах справи наявна просто вимога про усунення порушення та корінець в якому просто зазначено Боднарашек, при цьому особистий підпис особи не проставлений.

Жодного опису вкладення або доказів того, що саме вимога від 03 листопада 2016 року направлялась позивачу матеріали справи як і реєстраційної справи не містять.

Однак, вказані обставини були проігноровані судом першої інстанції та їм не було надано правової оцінки.

Аналогічна позиція відображена в постанові КЦС ВП від 21 вересня 2022 року у справі №643/13747/18.

Крім цього, згідно правових позицій Верховного Суду щодо застосування пункту 61 Порядку 1127 стосовно реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, вимога про усунення порушення за договором іпотеки має бути отримана особисто боржником, тобто, не треті особи, не оператор поштового зв`язку, а саме позивач повинен був отримати вимогу про усунення порушення.

Разом з цим, висновки суду про отримання вимоги від 03 листопада 2016 року ґрунтуються на підставі недопустимих доказів.

Так, судом встановлено вказану обставину нібито отримання вимоги від 03 листопада 2016 року на підставі корінця поштового відправлення за трекінг-номером 902.

В той же час, наявне в матеріалах реєстраційної справи рекомендоване повідомлення не підтверджує вручення саме позивачу вимоги від 03 листопада 2016 року, що підтверджується як: відсутністю підпису останнього, відсутність ініціалів особи, яка отримала рекомендоване повідомлення.

Також, матеріали справи не містять опису вкладення до листа, або інших документів, які підтверджують що саме було надіслано ОСОБА_1 у відправленні за трекінг-номером 902.

Отож вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 направлялась вимога про усунення порушення, так і не містять доказів надсилання позивачу оскаржуваного рішення державного реєстратора Карвацької Г.Ф.

Тому висновки суду, що позивач був ознайомлений з оскаржуваним рішенням в момент його прийняття є незаконними.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач АТ КБ «Приватбанк», інтереси якого представляє адвокат Бацей Т.М. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , мотивував своє рішення тим, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом.

Вважає таку позицію суду обґрунтованою та законною.

Суд правильно виснував, що позивач не міг не знати про порушення своїх законних прав та інтересів, адже з матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» вперше звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 ще в 2010 році з позовами про стягнення заборгованості та звернення стягнення на майно.

27 грудня 2010 року рішенням апеляційного суду Чернівецької області скасовано рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 листопада 2020 року у справі №2-1988/2010 та задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселено ОСОБА_1 .

Виконавчі листи за вказаним рішенням суду було скеровано на примусове виконання до органів ДВС, виконавче провадження відкрито.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31 липня 2015 року задоволено позов АТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та стягнено заборгованість в розмірі 267020,14 доларів США.

Виконавчі листи за вказаним рішенням суду було скеровано на примусове виконання до органів ДВС.

Постановою від 26 червня 2017 року по ВП №50000667 державна виконавча служба повернула виконавчі листи стягувачу у зв`язку із відсутністю майна у боржника на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу.

Позивач не міг не знати про такий стан речей виконавчого провадження, тобто, що виконавчий документ ще в 2017 році повернутий назад банку у зв`язку із відсутністю у нього майна.

Суд правильно звернув увагу на те, що 03 листопада 2016 на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) банком направлено повідомлення про наявність заборгованості та необхідність її погашення, а також попереджено, що після спливу тридцятиденного строку з дня отримання даного повідомлення, банком буде зареєстроване право власності на нерухоме майно, яке виступає предметом іпотеки.

Вказаний лист був отриманий особисто ОСОБА_1 , про що свідчить корінець поштового повідомлення з відміткою про отримання.

Таким чином, наведені вище обставини у своїй сукупності свідчать про те, що позивач не міг не знати про порушення своїх законних прав та інтересів, враховуючи його участь у судових засіданнях (оскаржуючи рішення суду), а також отримання поштового повідомлення про можливість застосування позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, вважає що позивачу достеменно було відомо про наявність обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги.

Тоді ж, позивач мав можливість подати даний позов, якщо вважав, що на це є правові підстави.

Межі розгляду справи

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Мотивувальна частина

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 07 червня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №CVSNG00000057, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит у розмірі у розмірі 112 150 доларів США терміном до 06 червня 2017 (том 1 а.с.225).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором №CVSNG00000057 між позивачем та відповідачем були укладені договори іпотеки, а саме: договір іпотеки №CVSNG00000057 від 07 червня 2007 року, серія та номер ВЕО034550 та договір іпотеки №CVSNG00000057 від 07 червня 2007 року, серія та номер ВЕО034551 (том 1 а.с.82-85).

Пунктом 33.1 вищевказаного договору іпотеки (ВЕО 034551) визначено, що предметом цього договору є надання Іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного п.3.3 цього договору, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 (том 1 а.с.84).

У подальшому, у зв`язку із необхідністю оформлення відповідних погоджених між позивачем та відповідачем змін, 29 листопада 2007 року було укладено додатковий договір до Іпотечного договору №CVSNG00000057 від 07 червня 2007 року серія та номер ВКВ 554150.

Відповідно до п.2 вищевказаного додаткового договору від 29 листопада 2007 року сторони погодили зокрема: абзац другий пункту 33.2 Іпотечного договору викласти в наступній редакції «повернення кредиту, наданого у вигляді не поновлюваної лінії в сумі 112 150 дол. США, що включає 100 000 дол. США кредит , а також 12 150 дол. США сплата страхових платежів на строк з 07.06.2007 по 06.06.2017.

Сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 722 150 грн. (п.4).

Пунктом 5 вищевказаного додаткового договору від 29 листопада 2007 року передбачено, що відповідно до внесених змін до іпотечного договору №CVSNG00000057 від 07 червня 2007 року видається заставна (том 1 а.с.85).

29 листопада 2007 року було видано заставну (том 1 а.с.86).

Відповідно до п. 7.1 кредитного договору розмір щомісячного платежу становив 714,81 дол. США, однак розмір щомісячного платежу збільшено до 1595.60 дол. США відповідно до п.1. додаткової угоди до кредитного договору від 29 листопада 2007 року (том 1 а.с.225).

Із наданих письмових доказів, вбачається, що позивач ОСОБА_1 порушив взяті на себе за кредитним договором зобов`язання та допустив заборгованість.

Так, із наданого представником відповідача розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед банком, слідує, що сума коштів (щомісячний платіж), яку вносив позивач на погашення кредитної заборгованості, постійно зменшувалася. На початковому етапі виконання кредитних зобов`язань позивач сплачував щомісячний платіж в розмірі 715 дол. США, а з грудня 2007 р. - 1596 або 1600 дол. США. Однак, починаючи з жовтня 2009 року, почалися постійні недоплати та прострочення при внесенні щомісячного платежу (том 1 а.с.104-109).

03 листопада 2016 року на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) банком направлено повідомлення про наявність заборгованості та необхідність її погашення, а також попереджено, що після спливу тридцятиденного строку з дня отримання даного повідомлення, Банком буде зареєстроване право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказаний лист був отриманий особисто ОСОБА_1 , про що свідчить корінець поштового повідомлення з відміткою про отримання (том 1 а.с.194).

07 грудня 2016 року Банк звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 , використовуючи своє право на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно існуючого у договорі застереження та відповідно до вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку», надавши відповідний перелік документів (том 1 а.с.176-184).

Відповідно до змісту внутрішнього опису документів реєстраційної справи №101 державному реєстратору для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки були надані: договір іпотеки; повідомлення від 03 листопада 2016 року про усунення порушень кредитного договору, а також довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1 а.с.175-203).

Доводи та мотиви апеляційного суду та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем АТ КБ «Приват Банк» було порушено позасудову процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, проте позивачем було пропущено строк позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Аналіз приписів статті 33 Закону України «Про іпотеку» дозволяє дійти висновку, що законодавцем передбачено право іпотекодержателя захистити свої майнові права у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) боржником основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки одним із таких способів: в позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі виконавчого напису нотаріуса) або в судовому порядку за рішенням суду.

Частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки, далі - Закон 898-ІV) передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог.

Статтею 37 зазначеного Закону (у цій же редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, (до якого згідно з частиною другою статті 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки), є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

З аналізу змісту наведених норм у їх поєднанні вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом.

Відповідно до частини 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» №800-VI (далі - Закон №800-VI), який набрав чинності 14 січня 2009 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх.

Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 10 жовтня 2011 року у справі № 21-131а11 та від 18 вересня 2012 року у справі № 21-236а12.

Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 лютого 2018 року у справі №915/297/17 та від 31 липня 2018 року у справі 826/9658/15 (адміністративне провадження №К/9901/3238/18).

Отже, законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент набуття, на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», яка має назву «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон - 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

За змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 9,15 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, та статті 37 Закону № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

З договору іпотеки від 07 червня 2007 року вбачається, що він містить розділ «Застереження про задоволення вимог іпотеко держателя відповідно до ст..36 Закону України «Про іпотеку» (т.1 а.с.82-84).

Згідно з пунктом 29 договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18).

16 квітня 2015 року на адресу позивача банк направив повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, за змістом якого, банк, визначивши суму боргу за договором кредиту в розмірі 22862,03 доларів США, вимагав від ОСОБА_1 у п`ятиденний строк сплатити заборгованість. Вказане повідомлення містило застереження, що у разі невиконання вимоги, банк у найближчий час запланував наступні заходи: звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості та збитків, а також передачу інформації про боржника і поручителя як про неплатника до Бюро кредитних історій (т.1 а.с.101).

03 листопада 2016 року на адресу позивача банк направив повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, за змістом якого, банк, визначивши суму боргу за договором кредиту в розмірі 373617,88 доларів США, вимагав від ОСОБА_1 у тридцятиденний строк сплатити заборгованість. Вказане повідомлення містило застереження, що у разі невиконання вимоги, банк має намір відповідно до договору іпотеки та статті 37 Закону України «Про іпотеку» задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 304,10 кв.м., житловою площею 104,80 кв.м., що є предметом за вищевказаним договором т.1 а.с.195).

Вказана вимога отримана позичальником 04 листопада 2016 року.

Як вже було зазначено вище, що відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Проте, з огляду на зміст положень , закріплених у статтях 10, 18 Закону № 1952-IV та статті 37 Закону № 898-IV, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Оскільки ціна предмета іпотеки, право власності на який реєструється за іпотекодержателем в позасудовому порядку, є істотною обставиною, що має правові наслідки для сторін забезпеченого іпотекою зобов`язання, тому пункт 61 Порядку державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, повинен застосовуватись із урахуванням положень статті 37 Закону № 898-IV, а саме: іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Отже оцінка предмета іпотеки, право власності на який реєструється за іпотекодержателем в позасудовому порядку, повинна бути проведена перед реєстрацією такого права.

У матеріалах справи відсутня інформація про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що оцінка майна предмета іпотеки на момент переходу права власності не проводилась.

До суду першої інстанції надано матеріали реєстраційної справи, у якій відсутні документи, що підтверджують проведення АТ КБ «Приват Банк» оцінки предмета іпотеки, що має передувати здійсненню державної реєстрації прав на спірний будинок.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2021 року зазначено, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) однозначно висловлено правові висновки щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Відсутність оцінки предмету іпотеки на момент переходу права власності свідчить про порушення проведеної державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, що є підставою для скасування такої реєстрації.

Подібні за змістом висновки, із посиланням на вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 11 червня 2020 року у справі № 914/953/19, від 12 серпня 2020 року у справі № 921/353/19.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже, ціна предмета іпотеки на час вчинення реєстраційної дії (звернення стягнення на предмет іпотеки) визначена не була, що свідчить про недотримання положень частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Крім цього, в супереч пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державному реєстратору не була надана заставна.

З огляду на викладені обставини суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що у матеріалах справи відсутні відомості про направлення державному реєстратору інформацію про оцінку предмета іпотеки, а також не була надана заставна.

За таких обставин суд прийшов до вірного висновку, що банком було порушено позасудову процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки.

З матеріалів справи також вбачається, що банк звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності і суд першої інстанції відмовив в задоволені позову саме з підстав пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із частинами третьою-п`ятою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття майна з її власності у володіння іншої особи.

Отже, за загальним правилом цивільного законодавства, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У позовній заяві та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що про існування перереєстрації свого права власності за банком він дізнався під час ознайомлення з позовною заявою банку у справі №725/2205/24 за позовом відповідача до позивача про визнання права власності на земельну ділянку, а саме 15 березня 2024 року.

З матеріалів справи також відомо, що 17 березня 2025 року представник АТ КБ «Приват Банк» подав до суду заяву про застосування позовної давності (т.1 а.с.115-117).

Як було зазначено вище, 03 листопада 2016 року на адресу позивача банк направив повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки (т.1 а.с.195). Вказане повідомлення отримано позичальником 04 листопада 2016 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що поштове відправлення виплачено ОСОБА_4 04.11.2016 (т.1 а.с.194).

У постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 756/15123/18 (провадження № 61-976св22) вказано, що «Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодавця про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку».

Є безпідставними доводи позивача про те, що у вказаному поштовому повідомленні відсутній його підпис, а отже дана обставина спростовує вручення йому досудової вимоги про усунення порушення.

У постановах Верховного Суду України від 11 квітня 2017 року у справі № 822/864/15 та від 12 квітня 2017 року у справі № 822/862/15 зроблено висновок про те, що підтвердженням отримання письмової вимоги банку, яка пересилалася поштою рекомендованим листом, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, має бути повідомлення про вручення поштового відправлення, яке має бути вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила № 270), та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211.

Отже, Правила надання послуг поштового зв`язку (далі - Правила), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.

Згідно з пунктом 2 Правил № 270 повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу - це повідомлення, яким оператор поштового зв`язку доводить до відома відправника чи уповноваженої ним особи інформацію про дату вручення реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом та прізвище одержувача.

У пункті 99 Правил зазначено, що рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Оформлення цих поштових операцій визначено у пункті 105 Правил: для одержання реєстрованого поштового відправлення, коштів за поштовим переказом одержувач повинен заповнити бланк повідомлення із зазначенням даних пред`явленого документа, що посвідчує особу (назва, серія, номер, дата видачі, найменування органу, який видав), дати одержання поштового відправлення, поштового переказу та розписатись. У разі одержання реєстрованого поштового відправлення, коштів за поштовим переказом, адресованих до запитання, на абонементну скриньку або за місцем роботи, а також коли адреса, зазначена на поштовому відправленні, поштовому переказі, не відповідає адресі місця реєстрації одержувача, крім даних про документ, що посвідчує особу, зазначається також адреса, за якою фактично проживає одержувач.

У пункті 106 Правил передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище.

З наведених норм можна дійти висновку, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвища. Цей запис вносить працівник поштового зв`язку.

Натомість для вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто» або «Судова повістка» на бланку повідомлення розписується та зазначає прізвище одержувач (а не працівник поштового зв`язку).

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2021 року в справі № 806/2046/18.

Як вбачається з матеріалів справи, що 03 листопада 2016 року на адресу позичальника за кредитним договором та майнового поручителя (іпотекодавця) ОСОБА_1 , іпотекодержателем надіслано вимогу про погашення заборгованості за договором кредиту та попереджено, що у разі її несплати буде звернено стягнення на іпотечне майно. Відповідно до зворотного поштового повідомлення цю вимогу ОСОБА_1 отримав 04 листопада 2016 року (т.1 а.с.195, 194).

Повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 містить інформацію про дату вручення рекомендованого поштового відправлення, прізвище особи, якій вручено, та печатку поштового відділення. Крім того, це повідомлення про вручення поштового відправлення містить підпис працівника відділення поштового зв`язку, який перевірив особу одержувача, що відповідає положенням Правил № 270, а тому у суду не має підстав не враховувати зазначене повідомлення на підтвердження виконання іпотекодержателем вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» та обізнаність боржника з наміром банку звернути стягнення на предмет іпотеки.

Заявник не надав будь-яких доказів, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про порушення працівниками поштового відділення встановленого порядку надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень.

Доводи позивача про те, що на поштовому повідомленні не має його підпису про отримання є безпідставним, оскільки напис про одержання поштового відправлення ОСОБА_1 , в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку відповідно до Правил, повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 не містить позначки «Судова повістка» або «Вручити особисто», а тому особистого підпису одержувача на бланку повідомлення про вручення поштового відправлення не вимагало. Тому таке повідомлення є достатнім доказом отримання іпотекодавцем відправлення, а презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання іпотекодавцем не спростована.

Щодо доводів апелянта про те, що в матеріалах справи відсутній опис вкладення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, документом, що підтверджує надання послуг поштового зв`язку, є розрахунковий документ встановленої відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

Згідно з пунктами 59, 61 вказаних Правил внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення. У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

Колегія суддів вважає, що в матеріалах справи є докази направлення ОСОБА_1 повідомлення про усунення порушення та докази його отримання, а тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність у державного реєстратора доказів направлення та отримання письмової вимоги про усунення порушень, а отже, і підстав для здійснення державної реєстрації за банком права власності на предмет іпотеки. Також слід звернути увагу на послідовність дат направлення вимоги та отримання. Зокрема, вимога про усунення порушень направлена 03 листопада 2016 року, а отримана позивачем 04 листопада 2016 року.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів про те, що 04 листопада 2016 року ним було отримано від банку лист з іншим змістом.

З огляду на викладені обставини колегія суддів вважає, що позивачу з 04 листопада 2016 року було відомо про намір банку звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, позивач повинен був цікавитись своєю кредитною заборгованістю та долею кредитної справи, повинен був цікавитись долею своєї власності, а тому мав можливість і повинен був знати про реєстрацію свого права власності за банком. Крім цього, позивач як власник будинку, що є предметом іпотеки, протягом 8 років повинен був цікавитись про стан майна, проте він жодним чином не спростував той факт, що він протягом восьми років з моменту перереєстрації права власності не міг довідатися про порушення свого права.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 09 жовтня 2025 року слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 09 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2025 року.

Головуючий: Н.К. Височанська

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк