КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/589/24

11 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Тітковій І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Незвіського Дмитра Ярославовича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2024 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року, ухвалені під головуванням судді Савлук Т. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з 18 серпня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

06 липня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу сторони набули (придбали) у власність квартиру АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано за відповідачем.

10 січня 2023 року через орган реєстрації актів цивільного стану шлюб між сторонами розірвано.

Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 23 травня 2023 року у справі № 755/5710/23 задовольнив її позов та визнав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,6 кв. м, житловою площею 28,2 кв. м спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_2 із визначенням частки подружжя у спільному майні - по 1/2 частині квартири кожному.

Квартира за своїми технічними характеристиками не підлягає поділу, а через неприязні відносини між колишнім подружжям вона не може проживати в ній та користуватися своєю власністю, внаслідок вона виїхала з квартири та винаймає окреме житло. Водночас відповідач відмовляється продати їй належну йому частку квартири, не бажає викупити її частку.

Відповідно до висновку про вартість майна ринкова вартість спірної квартири становить 3 162 400,00 грн.

Позивач внесла на депозитний рахунок суду грошові кошти за 1/2 частину квартири у розмірі 1 581 200,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено та повернуто грошові кошти, внесені на депозитний рахунок суду, в сумі 1 581 200,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела належними та допустимими доказами існування підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за наявності яких може бути припинено право на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції керувався тим, що у задоволенні позову відмовлено, а ОСОБА_2 надав належні докази на підтвердження понесених витрат. Визначений стороною відповідача розмір витрат на правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн відповідає обсягу наданих послуг і критеріям реальності, розумності та співмірності.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Незвіського Д. Я. залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2024 року - без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Незвіського Д. Я. на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року задоволено частково.

Додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року скасовано, заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення залишено без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що сторони у справі як співвласники спірної квартири мають рівні частки у спільній власності, спільне володіння і користування майном є можливим. Матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що відповідач перешкоджає позивачу у користуванні спірною квартирою. Не доведено позивачем неподільності квартири та неможливість у ній проживати.

Враховуючи, що внаслідок припинення права на частку у спірній квартирі відповідач буде позбавлений житла, то таке припинення його права завдасть істотної шкоди його інтересам.

Водночас колегія суддів не погодилася із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення заяви відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, зазначивши, що заява ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу не містить обґрунтування поважних причин неподання відповідачем доказів, що підтверджують розмір судових витрат, до закінчення судових дебатів у справі.

Постановою Верховного Суду від 20 серпня 2025 року постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що усупереч вимогам статей 76-80 ЦПК України суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та не спростував доводів позивача про те, що спірна квартира є неподільною, а спільне володіння і користування нею є неможливим з огляду на особисті неприязні стосунки між сторонами, не навів мотивів, яким чином припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири завдасть саме істотної шкоди правам та інтересам відповідача.

Зазначаючи про те, що позивач не довела неподільності належної сторонам на праві спільної часткової власності квартири, апеляційний суд не дослідив та не проаналізував наданий стороною позивача висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 58,6 кв. м, житловою площею 28,2 кв. м, виготовлений 04 жовтня 2023 року спеціалістом Тимошенко С. Л. та керівником суб`єкта господарювання - ФОП ОСОБА_4 , не мотивував його відхилення, враховуючи, що цим висновком встановлено технічну неможливість поділу між співвласниками в натурі спірного майна.

Крім того, пославшись на можливе завдання істотної шкоди ОСОБА_2 як співвласнику спірної квартири у зв`язку з тим, що внаслідок припинення права на частку у квартирі відповідач буде позбавлений житла, суд апеляційної інстанції не спростував доводів сторони позивача про те, що відповідач є співвласником іншого нерухомого майна, тобто фактично забезпечений житловим приміщенням для власного проживання.

У цьому контексті Верховний Суд зазначив, що істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується у кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та має стосуватися спірного об`єкта, який є спільним майном. Це означає, що суд, розглядаючи питання про припинення права власності на частку у спільному майні, повинен враховувати, чи не призведе це до серйозних негативних наслідків для співвласника та членів його сім`ї, які проживають з ним. Наприклад, якщо частка, що підлягає припиненню, є єдиним житлом для співвласника та його сім`ї, або якщо її втрата призведе до значного погіршення їхнього майнового стану, то суд може відмовити у припиненні права власності.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції не навів мотивів, яким чином припинення права ОСОБА_2 на частку у спільній частковій власності на квартиру завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї.

З огляду на викладене, Верховний суд вважав, що постанова апеляційного суду про залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не може вважатися законною та обґрунтованою, оскільки такий висновок суду є передчасним, зроблений на підставі неповного з`ясування фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Що стосується вирішення питання витрат на правничу допомогу, то Верховний Суд зазначив, що оскільки сторона відповідача подала попередній (орієнтовний) розрахунок сум витрат на правничу допомогу, які вона понесла, або які очікувала понести у зв`язку з розглядом справи, а також заявила до закінчення судових дебатів про відшкодування судових витрат та подала заяву про намір подати докази на підтвердження судових витрат після ухвалення судового рішення, то апеляційний суд дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для залишення заяви відповідача про стягнення з позивача судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції без розгляду.

Київський апеляційний суд ухвалою від 08 жовтня 2025 року справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 - адвоката Незвіського Дмитра Ярославовича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2024 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні прийняв до свого провадження.

В апеляційній скарзі на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2024 року заявник просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 364 ЦК України, яка не підлягає застосуванню.

Суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Звертає увагу, що позивачка в порівнянні з відповідачем позбавлена можливості ефективно користуватись спільним майном (квартирою), а саме безперешкодно та вільно проживати в ній. Позивачка запропонувала відповідачу найдорожчу ціну за половину вартості спільної квартири (вартість частки), вона добросовісно розрахувала на своє право висувати вимогу про припинення права власності на таку частку іншого із співвласників з відповідною грошовою компенсацією.

Висновки суду першої інстанції про неактуальність висновку про оцінку вартості спірної квартири та про недоведеність неподільності спірної квартири не відповідають обставинам справи.

Крім того зазначає, що спільне проживання сторін у спільній квартирі неможливе, між сторонами існують стійкі неприязні відносини. У свою чергу, ОСОБА_2 не погоджується на укладання ОСОБА_3 договору оренди належної їй кімнати.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року адвокат Незвіський Д.Я., діяючи в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення судових витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначає, що висновки суду про те, що ОСОБА_2 була надана саме професійна правнича допомога адвокатом Мохоньком О.А. є помилковими та не відповідають дійсності.

ОСОБА_5 не є адвокатом в розумінні норм та приписів Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Вказує, що витрати на юридичні послуги надані стороні у справі іншою собою, ніж адвокат, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані.

Крім того, заявником ОСОБА_2 не було подано суду детального опису робіт, виконаних адвокатом та здійснених ним витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Мохонько О.А. в інтересах ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2024 року залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2024 року залишити без змін. Стягнути з позивачки 10 000 грн на правничу допомогу.

В судове засідання з`явилися ОСОБА_1 та її адвокат Незвісько Д.Я., які підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Мохонько О.А., в судовому засіданні проти доводів апеляційних скарг заперечував та просив відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що з 18 серпня 2012 року по 10 січня 2023 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у шлюбі сторони на підставі договору купівлі-продажу від 06 липня 2021 року набули (придбали) у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,6 кв. м, житловою площею 28,2 кв. м, право власності на яку було зареєстровано за відповідачем.

Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 23 травня 2023 року у справі № 755/5710/23 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя задовольнив повністю. Визнав спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,6 кв. м, житловою площею 28,2 кв. м. Визнав за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав за ОСОБА_3 10 липня 2023 року зареєстровано право власності на 1/2 частину спірної квартири.

У матеріалах справи також міститься:

- висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 58,6 кв. м, житловою площею 28,2 кв. м, виготовлений 04 жовтня 2023 року спеціалістом Тимошенко С. Л. та керівником суб`єкта господарювання - ФОП ОСОБА_4 на замовлення позивача, згідно з яким за технічними показниками об`єкт нерухомого майна не може бути поділено;

- висновок про вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , складений 05 вересня 2023 року суб`єктом оціночної діяльності - приватним підприємцем ОСОБА_6 на замовлення позивача, згідно з яким станом на 31 серпня 2023 року ринкова вартість об?єкта оцінки з округленням становить 3 162 400,00 грн; термін дії висновків - 6 місяців.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У статті 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частинами першою-третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тлумачення змісту статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною під час вирішення спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Під членами сім`ї співвласника в контексті статті 365 ЦК України розуміються особи, які постійно проживають разом з ним та ведуть спільне господарство. До таких осіб, як правило, належать: дружина / чоловік співвласника; діти співвласника (у тому числі усиновлені); батьки співвласника (у тому числі усиновителі); інші особи, які перебувають у родинних зв`язках зі співвласником та проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

Відсутність конструкції «за наявності одночасно» у статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 671/1543/21 (провадження № 61-18278сво23)).

Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення такого порушення, тому суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на відповідну частку.

Верховний Суд у постанові від 19 березня 2025 року у справі № 394/143/23 (провадження № 61-4492св24) зробив висновок, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується у кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Таким чином у справі, що переглядається, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_2 , та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У справі, яка переглядається, скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив із того, що висновок апеляційного суду про залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є передчасним, зроблений на підставі неповного з`ясування фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Так, постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що усупереч вимогам статей 76-80 ЦПК України суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та не спростував доводів позивача про те, що спірна квартира є неподільною, а спільне володіння і користування нею є неможливим з огляду на особисті неприязні стосунки між сторонами, не навів мотивів, яким чином припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири завдасть саме істотної шкоди правам та інтересам відповідача.

Апеляційний суд не дослідив та не проаналізував наданий стороною позивача висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 58,6 кв. м, житловою площею 28,2 кв. м, виготовлений 04 жовтня 2023 року спеціалістом Тимошенко С. Л. та керівником суб`єкта господарювання - ФОП ОСОБА_4 , не мотивував його відхилення, враховуючи, що цим висновком встановлено технічну неможливість поділу між співвласниками в натурі спірного майна.

Крім того, суд апеляційної інстанції не спростував доводів позивача про те, що відповідач є співвласником іншого нерухомого майна, тобто фактично забезпечений іншим житловим приміщенням для власного проживання.

Суд апеляційної інстанції не навів мотивів, яким чином припинення права ОСОБА_2 на частку у спільній частковій власності на квартиру завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї.

Так, під час нового розгляду справи, в суді апеляційної інстанції була допитана в якості свідка ОСОБА_7 , яка повідомила, що вона є матір`ю ОСОБА_2 . Зазначила, що квартиру в якій вона проживає вона отримала працюючи на посаді двірника. Квартира є однокімнатною, загальна площа квартири 37,8 м2, а житлова 19,6 м2. В квартирі зареєстровано чотири особа (вона, син, донька та цивільний чоловік). Донька ОСОБА_8 , виїхала до Грузії приблизно років 7 назад. Також зазначила, що на праві приватної власності у неї є ще батьківська хата в селі, проте вона не призначена для проживання, оскільки в неї немає тепла та води.

Вказала, що її син ОСОБА_2 проживав разом з нею до того часу, поки не одружився та в 26 років він переїхав до іншого житла. В подальшому спільними зусиллями було придбано квартиру АДРЕСА_1 для її сина ОСОБА_9 .

Повідомила, що син проживав у спірній квартирі з того моменту, як став її власником та до того, як почав служити в ЗСУ, повернення сина до однокімнатної квартири завдасть шкоди всій родиині.

Враховуючи наведене, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, для припинення права власності відповідача на частину спірної квартири, оскільки частина квартири є значною часткою та таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Щодо вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У постанові від 18 березня 2024 року у справі № 459/2350/23 (провадження № 61-1802св24) Верховний Суд навів правовий висновок щодо застосування статті 134 ЦПК України про необхідність подання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, зазначивши, що аналіз положень статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього (орієнтовного) розрахунку у суду є право відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Надання попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у їх стягненні, якщо такий розрахунок попередньо (з першою заявою по суті спору) не надавався, оскільки закон використовує термін «може відмовити», а не «відмовляє». Для цього суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернувся до суду, їх значення для заявника. Таким чином, хоча відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу у зв`язку з неподанням заявником попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат є правом суду, а не обов`язком, суд має враховувати конкретні обставини справи та принцип диспозитивності цивільного судочинства. Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою як позовної заяви (апеляційної та касаційної скарг), так і відзиву, оскільки з огляду на положення процесуального закону попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи. При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З огляду на зміст частини восьмої статті 141 ЦПК України сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, й після судових дебатів, але виключно за наявності сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Тобто для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи:

- у відзиві на позов відповідач ОСОБА_2 зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок сум витрат на правничу допомогу, які очікував понести у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та заявив вимогу про стягнення з позивача на свою користь 20 000,00 грн на відшкодування цих судових витрат (том 1, а. с. 44-48);

- 29 березня 2024 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву щодо вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті спору, тобто ще до закінчення судових дебатів відповідач заявив про намір подати докази на підтвердження судових витрат у справі протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (том 1, а. с. 84, 85);

- суд першої інстанції ухвалив рішення по суті спору 27 червня 2024 року, а заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу з доказами на підтвердження цих витрат відповідач подав засобами поштового зв`язку 01 липня 2024 року, тобто з дотриманням вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України (том 1, а. с. 155-177).

З огляду на те, що сторона відповідача подала попередній (орієнтовний) розрахунок сум витрат на правничу допомогу, які вона понесла, або які очікувала понести у зв`язку з розглядом справи, а також заявила до закінчення судових дебатів про відшкодування судових витрат та подала заяву про намір подати докази на підтвердження судових витрат після ухвалення судового рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для про стягнення з позивача на користь відповідача понесених останнім судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 20 000,00 грн. Такий розмір витрат на правничу допомогу відповідає обсягу наданих послуг і критеріям реальності, розумності та співмірності.

Наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судового рішенні, питання вичерпності висновку суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2024 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Незвіського Дмитра Ярославовича залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2024 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2025 року

Головуючий Судді