П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 грудня 2025 року місто Київ

справа № 752/14946/19

провадження №22-ц/824/11247/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Шевченко Т.М., -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївського району м. Києва, про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення.

Позовна заява мотивована тим, що він і ОСОБА_2 з 2009 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а у березні 2015 року зареєстрували шлюб, у серпні 2010 року придбали за власні кошти квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 18 серпня 2010 року. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1

24 червня 2015 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ним, як позичальником, укладено договір позики, за умовами якого він позичив (взяв у борг) у позикодавця грошові кошти у розмірі 538 142,50 грн, що на день укладення договору еквівалентно 25 000 доларів США, строком до 24 серпня 2015 року.

24 червня 2015 року на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ОСОБА_3 та ним укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І. І. за реєстровим номером 825, за умовами якого він передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

12 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ним укладено договір про внесення змін до договору позики від 24 червня 2015 року, за умовами якого збільшено суму позики до 1 068 577,50 грн, що на день укладення договору еквівалентно 50 000 доларів США.

12 серпня 2015 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки у зв`язку із збільшенням зобов`язання за договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І. І. за реєстровим номером 1052.

12 липня 2016 року позивачі дізналися, що 27 травня 2016 року ОСОБА_3 було звернуто стягнення на вказану квартиру на підставі положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» відповідно до умов договору іпотеки.

18 липня 2016 року ОСОБА_3 у супроводі інших осіб здійснили фізичне захоплення їх житла шляхом виламування замків та проникнення до житла. Крім квартири, остання заволоділа усім їх рухомим майном, яке перебувало в квартирі.

20 вересня 2016 року наказом Міністра юстиції України скасовані рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватних нотаріусів стосовно об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , та відновлено його право власності на вказану квартиру.

Позивач вказував про те, що жодного рішення про їх виселення зі спірної квартири уповноваженими органами, чи судом не приймалося. Їх виселення з квартири було здійснено протиправно та незаконно.

ОСОБА_3 було передано в оренду спірну квартиру на підставі договору оренди від 12 червня 2017 року ОСОБА_4

ОСОБА_8 , який є сином ОСОБА_4 , зареєстрований у спірній квартирі та проживає у ній.

Вважали, що протиправними діями відповідачів порушено їх права на житло.

З врахуванням викладеного ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , просили суд: - визнати виселення його та ОСОБА_2 незаконним; - вселити його та ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 ; - повернути йому та ОСОБА_2 право володіння рухомим майном згідно зі списком; - усунути перешкоди в користуванні йому, ОСОБА_2 шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , заборони користування спірною квартирою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 і будь-яким іншим особам.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня 2023 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом. Закрито провадження у справі у цій частині.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , задоволено частково. Вселено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_2 і ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_4 адвокат Горбачов О.О. подав апеляційну скаргу, в який просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивачів відмовити. Апелянт вважає рішення безпідставним і незаконним.

Зокрема зазначає про те, що ОСОБА_4 є законним користувачем квартири, оскільки проживає в ній на підставі договору оренди квартири від 12.06.2017, який був укладений з власником квартири ОСОБА_3 . Рішення суду про припинення права ОСОБА_3 на дану квартиру не існує. Договір оренди недійсним не визнаний.

Станом на дату звернення та дату подання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позову про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом 19.07.2019, судове рішення про позбавлення ОСОБА_3 права власності на квартиру не існувало, що вказує на помилковість висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов.

В частині відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції не оскаржує.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про вселення у квартиру АДРЕСА_1 та усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , а також у частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судового збору. Ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 1 152 грн, тобто по 576 грн з кожного.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 8 травня 2024 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд.

Отже, предметом апеляційного розгляду є рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про вселення та усунення перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою та виселення ОСОБА_4 .

Постановою Київського апеляційного суду рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою та виселення ОСОБА_4 скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким ОСОБА_2 у задоволенні цих вимог відмовлено. Постанова Київського апеляційного суду в цій частині не переглядалась Верховним Судом, відповідно судове рішення набрало законної сили.

В судове засідання ОСОБА_4 та її представник адвокат Горбачов О.О. не з`явилися, судове повідомлення останньому було направлено 13 листопада 2025 року до електронного кабінету, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, причини своєї неявки ні ОСОБА_4 , ні її представник адвокат Горбачов О.О. суду не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу їх відсутність.

Крім того, в судове засідання не з`явилися ОСОБА_2 , яка подала заяву про розгляд справи у її відсутності, та представник третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, яка була повідомлена.

Представник ОСОБА_3 адвокат Ларіонова О.О. апеляційну скаргу ОСОБА_4 підтримала і просила її задовольнити.

ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 18 серпня 2010 року ОСОБА_1 набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І. І. за реєстровим номером 4183.

8 вересня 2010 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 вересня 2010 року № 27256490.

24 червня 2015 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримав у позику (взяв у борг) у позикодавця грошові кошти у розмірі538 142,50 грн, що еквівалентно 25 000 доларам США, строком до 24 серпня 2015 року.

12 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до договору позики від 24 червня 2015 року, за умовами якого збільшено суму позики до 1 068 577,50 грн, що на день укладення договору еквівалентно 50 000 доларів США.

24 червня 2015 року на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І. І. за реєстровим номером 825.

12 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки у зв`язку із збільшенням зобов`язання за договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І. І. за реєстровим номером 1052.

Відповідно до листа заступника начальника Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 02 листопада 2017 року Романович Ю. В. та ОСОБА_1 18 липня 2016 року по спецлінії «102» здійснювали повідомлення про те, що невідомі особи вибили двері в квартиру та виганяють їх, у зв`язку із чим оперативним черговим по м. Києву призначено та направлено екіпажі патрульної поліції . Крім того, ОСОБА_2 по спецлінії «102» 29 липня 2016 року о 15.10 здійснено повідомлення наступного змісту: «заявницю не пускають до квартири», у зв`язку з чим оперативним черговим направлено екіпаж патрульної поліції № 0652.

Голосіївським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні від 12 липня 2016 року № 0000664 за фактом шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.

Голосіївським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні від 19 липня 2016 року № 0007227 за фактом вчинення невстановленими особами протиправних дій за адресою: АДРЕСА_2 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України.

27 травня 2016 року державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко М. О. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29786958, згідно з яким право власності на квартиру АДРЕСА_3 було зареєстровано за ОСОБА_3 , як іпотекодержателем.

29 липня 2016 року приватним нотаріусом Косенком М. О. були прийняті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30706304 - припинено обтяження за іпотечним договором, № 30706356 - припинено іпотеку.

Наказом заступника Міністра з питань державної реєстрації Міністерства юстиції України від 19 вересня 2016 року № 2445/5 задоволено скаргу ОСОБА_1 ; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: від 27 травня 2016 року № 29786958; від 29 липня 2016 року № 30707578; від 29 липня 2016 року № 30707468.

23 вересня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В. прийняв рішення про повторну державну реєстрацію права власності на квартиру, передану ОСОБА_1 в іпотеку, за ОСОБА_3 , рішення № 31530362.

12 червня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір найму квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О. В. за реєстровим номером 1039.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. про визнання незаконним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року у справі № 752/19664/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В., про визнання незаконним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 8 листопада 2022 року у справі № 752/19664/19 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_9 задоволено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 вересня 2016 року з індексним № 31530362, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_4 . Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним № 00, яким є квартира АДРЕСА_4 , запис про яку внесено на підставі прийнятого державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 вересня 2016 року з індексним № 31530362. Припинено право власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним № 00, яким є квартира АДРЕСА_4 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, за укладеним між сторонами договором іпотеки, придбана позивачем ОСОБА_1 18 серпня 2010 року не за рахунок кредитних коштів. Виселення позивачів із спірної квартири 18 липня 2016 року відбулось не на підставі судового рішення про виселення у його відсутність, відтак з порушенням положень статті 47 Конституції України, статті 109 ЖК України та ст.40 Закону України «Про іпотеку».

Задовольняючи позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 та виселення останньої з квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що власник житлового приміщення має право вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Врахувавши обставини, встановлені постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року у цивільній справі № 752/19664/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю.В. про визнання незаконним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності, та положення статей 317, 391 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав відповідно до закону для виселення ОСОБА_4 із спірного приміщення.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 , від 30 січня 2019 року, справа № 569/17272/15-ц.

Ефективний спосіб захисту прав повинен: 1) забезпечити поновлення порушеного права 2) в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування 3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим) 4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії 5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року по справі 910/3009/18).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Наслідки невиконання зобов`язання передбачені статтею 611 ЦК України.

Частиною другою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац другий статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу).

Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Згідно із частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 33 цього Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У частині третій статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином законом установлена належна процедура для реалізації права нового власника предмета іпотеки на виселення його мешканців, а саме надсилання останнім письмової вимоги про таке виселення, яка має бути виконана добровільно протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Тобто Закон України «Про іпотеку» передбачає, що відповідна письмова вимога має бути отримана.

При цьому примусове виселення мешканців іпотечного майна здійснюється на підставі рішення суду тільки тоді, якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, тобто не виконують положення отриманої ними письмової вимоги.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) викладено висновок, що «у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК України процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки».

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) зазначила таке: «У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК України процедури. Разом з тим у вказаних справах звернення стягнення на нерухоме майно здійснювалося на підставі рішення суду, а не в порядку позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому Велика Палата Верховного Суду не конкретизувала порядок виселення з іпотечного майна при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, оскільки це не було предметом розгляду суду.

Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_1 придбана позивачем ОСОБА_1 18 серпня 2016 року не за рахунок кредитних коштів, виселення позивача ОСОБА_1 зі спірної квартири 18 липня 2016 року відбулось не на підставі судового рішення про виселення, у відсутності позивача, з порушенням положень статті 47 Конституції України, статті 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про його вселення до квартири АДРЕСА_1 .

Належних та допустимих доказів на підтвердження направлення ОСОБА_1 та отримання ним вимоги про добровільне звільнення квартири АДРЕСА_5 відповідачка ОСОБА_3 , у передбаченому статей 12, 81 ЦПК України порядку, суду першої інстанції не надала.

ОСОБА_1 в свою чергу отримання вимоги ОСОБА_3 про звільнення спірної квартири заперечує.

Посилання представника ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_1 зареєстрований за іншою адресою в Білорусії, має інше житло, при вирішенні питання про звільнення попередніми власниками квартири, на яку звернено стягнення на підставі іпотечного договору, правового значення не мають, і на правильність висновку суду першої інстанції про недотримання ОСОБА_3 порядку виселення попереднього власника не впливають.

Посилання представника ОСОБА_3 адвоката Ларіонової О.О. в судовому засіданні на те, що вимога про виселення ОСОБА_1 направлялася разом з вимогою про усунення порушень основного зобов`язання, також не заслуговують на увагу, оскільки суперечать положенням Закону України «Про іпотеку», яким установлена належна процедура для реалізації права нового власника предмета іпотеки на виселення його мешканців.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині наявності підстав для виселення ОСОБА_4 .

Установлено, що ОСОБА_4 користується спірною квартирою на підставі договору найму 12 червня 2017 року, укладеного між нею та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О. В. за реєстровим номером 1039 (а.с.142-144, т. 1).

Зазначений договір укладений ОСОБА_3 як власником квартири АДРЕСА_5 .

Станом на день ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення суду першої інстанції була чинна постанова Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року у справі № 752/19664/19.

Разом з тим, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 752/19664/19 касаційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10 та державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року та додаткову постанову цього самого суду від 13 грудня 2022 року скасовано. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року у частині вирішення позову ОСОБА_1 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. про визнання незаконним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності змінено, викладено його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. У решті рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року залишено у силі. Вирішено питання про розподіл судових витрат (провадження № 61-12683св22).

Судом при розгляді справи № 752/19664/19 встановлено такі обставини.

27 травня 2016 року державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко М. О. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29786958, яким право власності на квартиру АДРЕСА_3 було зареєстровано за ОСОБА_3 як іпотекодержателем. Приватний нотаріус прийняв рішення № 30706356 і № 30706304 про припинення іпотеки та обтяження за іпотечним договором від 24 червня 2015 року, укладеним між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 . На підставі іпотечного договору від 29 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом, ОСОБА_3 передала спірну квартиру в іпотеку - ОСОБА_11 29 липня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Л. Д. прийняла рішення № 30707578 про державну реєстрацію іпотеки та № 30707468 - про заборону відчуження.

1 серпня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Л. Д. як державний реєстратор прийняла рішення № 30725643 про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_11 , підстава: договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 01 серпня 2016 року, посвідчений цим самим нотаріусом за реєстраційним № 892.

1 серпня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Л. Д. прийняла рішення № 30725721 про зняття заборони відчуження та № 30725762 - про припинення іпотеки за іпотечним договором від 29 липня 2016 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_11

30 серпня 2016 року Комісія з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації прийняла рішення, оформлене у формі висновку, яким задовольнила скаргу ОСОБА_1 .

На підставі висновку вказаної комісії заступником Міністра юстиції України з питань державної реєстрації було видано наказ від 19 вересня 2016 року № 2745/5, яким скасовано вищезгадані рішення державних реєстраторів: приватних нотаріусів Косенка М. О. та Прокудіної Л. Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: від 27 травня 2016 року № 29786958, від 29 липня 2016 року № 30706356, № 30706304, № 30707578 і № 30707468, від 01 серпня 2016 року № 30725643, та у зв`язку з цим поновлено записи про іпотеку та про заборону відчуження, внесені на підставі іпотечного договору від 24 червня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

22 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. із заявою, в якій просила передати їй право власності на спірну квартиру на підставі іпотечного договору від 24 червня 2015 року, укладеного між нею та ОСОБА_1 .

За результатами розгляду вказаної заяви 23 вересня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Каплуном Ю. В. у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки було прийнято рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру.

Отже, ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору, який був укладений 24 червня 2015 року зі змінами від 12 серпня 2015 року. Таке права ОСОБА_3 в установленому законом порядку не припинено.

Та обставина, що станом на час розгляду справи у суді на підставі постанови Київського апеляційного суду від 8 листопада 2022 року у справі № 752/19664/19 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про припинення права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру та поновлення права власності ОСОБА_1 , не дає підстав вважати, що власником спірної квартири є ОСОБА_1 , оскільки наявність у реєстрі недостовірних відомостей про право власності ОСОБА_1 не впливає на правовий статус квартири та наявні у відповідачів права на цю квартиру. Сама по собі державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна (стаття 317 ЦК України).

За правилами статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ( стаття 391 ЦК України).

ОСОБА_3 , будучи власником квартири, розпорядилася нею, передавши її в оренду (найм) ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 є законним користувачем спірної квартири на підставі договору оренди, укладеного 12 червня 2017 року з ОСОБА_3 , як власником нерухомого майна. Зазначений договір від 12 червня 2017 року недійсним не визнавався, дія його не припинена.

Враховуючи вимоги статті 317, 319, 391 ЦК України право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном належить власнику цього майна.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не є власником квартири, відсутні підстави вважати його права порушеними зі сторони ОСОБА_4 , відповідно у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 зі спірної квартири, слід відмовити, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

З урахуванням наведеного, керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_5 , скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні цих позовних вимог.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про вселення у квартиру АДРЕСА_1 та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 768,40 грн. залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус