К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року місто Київ

справа № 760/23736/25

апеляційне провадження № 22-ц/824/17285/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Шкоріної О.І.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лаухіної Вікторії Владиславівни на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року, постановлену під головуванням судді Майстренко О.М., про забезпечення позову, у справі за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року Київська міська рада звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на житловий будинок, загальною площею 194,4 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 000), який зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 .

Заява мотивовано тим, що Київська міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою, в якій просила усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою місце розташування якої: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести об`єкт самочинного будівництва, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.01.2021, індексний номер:56112922, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Київська міська рада вважає, що можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися новоствореним обєктом самочинного будівництва шляхом відчуження, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалено на користь позивача.

Вибуття предмету спору (земельної ділянки та нежитлової будівлі) з володіння відповідача призведе до неможливості задоволення позову через неналежність відповідача. Окрім цього, зміна власника нерухомого майна після прийняття відповідного рішення (у разі невжиття заходів забезпечення позову) у справі чи продовження будівництва може також унеможливити виконання майбутнього рішення суду у цій справі. Наразі наявний ризик здійснення нових правочинів з метою унеможливлення виконання майбутнього рішення суду.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року заяву позивача Київської міської ради про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на будинок за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Лаухіна В.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що характер відносин у даній справі є немайновим, застосування заходу забезпечення позову у вигляді арешту не відповідає ч. 3 ст. 150 ЦПК України, адже не є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Вказує, що позивачем не надано доказів реального наміру відповідача відчужити все своє майно та бажання навмисно ухилитися від виконання рішення суду, у разі задоволення позову. Саме лише припущення не може бути беззаперечною обставиною для висновку про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення, а отже і не може бути достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Обмеження права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном свідчитиме про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. При цьому, саме позивач має довести суду доцільність вжиття заходів забезпечення позову та їх співмірність із заявленими позовними вимогами, що ним забезпечено не було.

Враховуючи, що позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про реальний ризик відчуження майна відповідачем, у суду були відсутні підстави здійснити реальну оцінку обгрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову. Очевидним є те, що застосування забезпечення позову у вигляді арешту нерухомого майна, яке належить відповідачеві є передчасним, адже формуються виключно на припущеннях позивача, та як наслідок не є спірним із заявленими позивачем вимогами.

Крім того, вказує, що судом не зазначено, яким саме чином невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на будинок може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

В судовому засіданні представник Київської міської ради - Буханистий О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.

ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належно. Адвокат Стефанович І.В. подала клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що 04 грудня 2025 року ОСОБА_1 уклав договір про надання правничої допомоги, тому адвокату необхідно ознайомитися з матеріалами справи.

Вирішуючи дане клопотання, колегія суддів, вислухавши думку представника позивача, дійшла наступних висновків.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представник не з`явився в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити справу по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представника особи чи самої особи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи відсутність доказів на підтвердження неможливості прибуття в судове засідання захисника, обмеження процесуального строку розгляду справи, достатність матеріалів для розгляду справи, суд апеляційної інстанції вважав за необхідне відмовити в задоволенні вказаного клопотання та розглядати справу за відсутності ОСОБА_1 та його представника.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача. З цих підстав, суд вважав правильним в якості забезпечення позову в цій справі накласти арешт на будинок за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК. Забезпечення позову спрямоване перш за все проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено, чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду (пункти 46-47) зазначила, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

У спірних правовідносинах судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом спору у даній справі є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого будинку, який на праві власності належить відповідачу.

А тому суд встановивши, що між сторонами виник спір, щодо законності набуття прав на земельну ділянку комунальної власності та будинок, який на думку позивача, є самочинним будівництвом, дійшов обґрунтованого висновку про те, що не застосування заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

За встановлених у розглядуваній справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що невжиття заходів забезпечення позову, може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення прав, які позивач вважає порушеними, за захистом яких він звернувся до суду.

Оцінка законності, обґрунтованості та доведеності позовних вимог при вирішенні питання про забезпечення позову не здійснюється.

Застосовані судом заходи забезпечення позову не перешкоджають користуванню нерухомим майном, носять тимчасовий характер та спрямовані, зокрема, на унеможливлення зміни власника майна, до вирішення спору судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що характер відносин у даній справі є немайновим, застосування заходу забезпечення позову у вигляді арешту не відповідає ч. 3 ст. 150 ЦПК України, адже не є співмірним із заявленими позивачем вимогами, колегія суддів відхиляє, оскількиколи позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів реального наміру відповідача відчужити все своє майно та бажання навмисно ухилитися від виконання рішення суду, у разі задоволення позову, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що можливість відповідача в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Апеляційна скарга не містить обґрунтованих посилань на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів не встановила існування правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду про забезпечення позову - без змін, оскільки постановлена з дотриманням судом норм процесуального права під час вирішення питання про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ліухіної Вікторії Владиславівни - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: