ПОСТАНОВА

Іменем України

15 жовтня 2025 року м. Кропивницький

справа № 405/3575/23

провадження № 22-ц/4809/1135/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Дуковського О.Л.

суддів: Дьомич Л.М., Письменного О.А.

з участю секретаря: Демешко Л.В.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокати Калінка Бондар О.Б., Турчанов О.В.

відповідач - ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Осіпова Ю.Ю.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 квітня 2025 року, у складі головуючого судді Шевченко І.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що у 2009 році сторонами було закінчено будівництво вищевказаного будинку, а весною 2010 року вона разом із сім`єю вселились у будинок і проживають у зведеному в період шлюбу будинку.

Зазначала, що вона проживає постійно з 2010 року у спірному будинку, але місце проживання її не було зареєстроване, оскільки документальне оформлення введення будинку в експлуатацію було завершене лише у 2018 році.

Вказувала, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16.05.2023 шлюб між нею та відповідачем розірвано.

Посилалася на те, що 04.12.2023 вона звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради для реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 з одночасним зняттям із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , однак їй було відмовлено в реєстрації місця проживання у зв`язку із відсутністю згоди власника житла, ОСОБА_2 .

Зазначала, що відповідач відмовляється оформити згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , і тим самим заперечує право позивача користуватися житловими приміщеннями за цією адресою, у зв`язку з чим вона не має можливості зареєструвати своє місце проживання за адресою фактичного проживання.

До подання позову, а саме 17.05.2023 позивачка звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_2 та іншим особам, вчиняти дії спрямовані на її виселення з будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також заборонити ОСОБА_2 та іншим особам перешкоджати їй у вільному доступі до житлових приміщень у будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18.05.2023 зазначена заява була задоволена.

Заборонено ОСОБА_2 вчиняти дії спрямовані на виселення позивачки та перешкоджати їй у вільному доступі до житлових приміщень у будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Тому позивачка звернулася із цим позовом до суду і просила визнати за нею право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, шляхом подання відзиву. Вважав, що позивачкою не доведено, що джерелом набуття спірного домоволодіння є саме спільні сумісні кошти подружжя, а тому не можна надати набутому майну статус спільного.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 квітня 2025 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вважає, що оскільки позивачка у 2022 році залишила місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вона втратила право на користування спірним житлом.

Вказує, що для збереження за колишнім членом сім?ї права на користування житловим приміщенням , до якого він вселився за згодою власника , є саме продовження проживання в такому будинку та наявність дійсного наміру проживання в ньому.

Посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин ст. 64 ЖК УРСР.

Позивачка подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення позивачки та пояснення її представників, обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 22.08.1992 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16.05.2023.

Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 складеного ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» КОР від 28.12.2018 у розділі «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» вбачається, що роком побудови житлового будинку та інших приміщень, споруд є 2009 рік.

Згідно декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (ССІ), зареєстрованої 05.02.2019, домоволодіння по АДРЕСА_1 вирішено вважати закінченим будівництвом об`єкт готовим до експлуатації.

24.02.2022 ОСОБА_1 , звернулася із позовом до Ленінського районного суду м. Кіровограда про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю. Однією з вимог заявленого позову є вимога про визнання за нею права власності на 1/2 частки: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції було встановлено, що між сторонами існує спір щодо права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про що перебуває справа № 405/1257/23 в провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда , про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю.

З листа від 05.05.2023 № Б-77 Департаменту надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради вбачається, що позивачці відмовлено в реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю згоди власника житла, а саме ОСОБА_2 .

Сторонами не заперечувався факт спільного проживання позивача, відповідача та дітей сторін у спірному домоволодінні, як і не заперечувалося те, що позивач вселилася до вказаного житлового будинку на законних підставах, будучи членом сім`ї власника.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, ОСОБА_1 залишила спільне місце проживання сторін у 2022 році, а тому втратила право на користування спірним житлом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Статтею 3 цього Закону визначено, що місцем проживання, серед іншого, є житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає.

Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Згідно частини другої статті 65 ЖК УРСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, у відповідності до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи і самими сторонами, що позивачка вселилася у спірний будинок за адресою АДРЕСА_1 та постійно в ньому проживала з 2010 року.

Сторони розірвали шлюб, та припинили шлюбні відносини, але це не є підставою для втрати позивачкою права користування цим житлом, як колишнього члена сім?ї власника житла.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи взяв до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважив на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (відповідачем) не позбавляє права позивачки користуватися займаним приміщенням ,а також ураховано баланс інтересів обох сторін.

Відповідач подавши апеляційну скаргу не спростував правомірності заявлених позивачем вимог.

Обраний спосіб захисту порушеного права узгоджується з нормами ч. 2 ст. 16 ЦК України, відповідно до якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі визнання права.

Крім того, колегія суддів погоджується із тим, що право на проживання особи у жилому приміщенні та користування ним автоматично породжує право на реєстрацію.

Отже, оскільки позивачка вселилась у спірне житлове приміщення як член сім`ї відповідача, і встановлено, що вона не втратила право користування цим спірним житловим приміщенням, та постійно в ньому проживає, а відмова в реєстрації за місцем проживання за адресою АДРЕСА_1 , пов?язано із відсутністю формальної згоди титульного власника жилого приміщення, а саме відповідача.

Постановою № 265 від 07.02.2022 Кабінет Міністрів України затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), який визначає правила реєстрації місця проживання в Україні, зокрема через електронний портал послуг, а рішення суду про визнання права користування житловим приміщенням відповідно до цього Порядку № 265 є підставою для реєстрації особи у спірному житлі.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що є наявні підстави для захисту порушеного права шляхом визнання за позивачем права користування житловими приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 ,а тому суд апеляційної інстанції погоджується із цим висновком суду, яких доводи апеляційної скарги не спростовують.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Л.Дуковський

Судді: Л.М.Дьомич

О.А. Письменний