ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9179/25 Справа № 202/2167/25 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Буцан Оксана Володимирівна, на рішення Індустріального районного суду м.Дніпра від 09 червня 2025 року у складі судді Марченко Н.Ю. у цивільній справі № 202/2167/25 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Акцент-Банк про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та процентів за користування чужими грошовими коштами,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2025 року позивач звернулася через суд з позовом, пред`явленим до АТ Акцент-Банк, на предмет стягнення з останнього безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 19 220,78 грн та відсотки за користування грошовими коштами за період з 01 серпня 2024 року по 08 січня 2025 року у розмірі 2 494,36 грн, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ 2240,67 грн та 3% річних 253,69 грн, а також сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн, обґрунтовуючи це тим, що 26 липня 2020 року між ОСОБА_1 та АТ «Акцент-Банк» був укладений кредитний договір. Станом на 17 серпня 2024 року за позивачем рахувалась заборгованість, однак, рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 жовтня 2024 року у справі № 697/1888/24 позов банку задоволений, а постановою Черкаського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 жовтня 2024 року скасовано та позовні вимоги залишено без задоволення з посиланням на те, що банк, без узгодження з позичальником умов про нарахування та сплату відсотків за цим договором, але в погашення нею таких відсотків, отримав від ОСОБА_1 кошти у загальному розмірі 33 338,69 грн, тоді як фактично тіло кредиту у розмірі 21 985,30 грн нею погашено.

Позивач у даній справі вважає, що різниця між фактично перерахованими безпідставно коштами по сплаті процентів, що не були погоджені з нею банком за договором кредиту від 26 липня 2020 року, у розмірі 11 353,39 грн, є залишком за безпідставно отриманими процентами відповідачем, які у добровільному порядку відповідач не повертає.

Також позивач наголошує, що банк регулярно самостійно списував за її рахунку кредитного ліміту за договором кредиту від 26 липня 2020 року додаткові платежі:

- Платіж за послугою «безпечний ліміт» на загальну суму 1 158,7 грн: 05.01.2022 у розмірі 189,74 грн; 05.08.2021 у розмірі 207,38 грн; 05.07.2021 у розмірі 209,3 грн; 05.06.2021 у розмірі 217,24 грн.; 05.05.2021 у розмірі 211,83 грн.; 05.04.2021 у розмірі 123,21 грн;

- Регулярний платіж за страховку №72.60. на загальну суму 593,11 грн: 05.03.2021 у розмірі 116,1 грн; 05.02.2021 у розмірі 160,26 грн; 05.01.2021 у розмірі 190,88 грн; 05.12.2020 у розмірі 125,87 грн;

- 06.11.2020 списання в розмірі 98,31 грн без зазначення підстави;

- Щомісячний платіж за кредитним договором «Розстрочка» № АВH0R113 від 26.07.2020 на загальну суму 6017,27 грн: 26.02.2021 у розмірі 859,61 грн; 26.01.2021 у розмірі 859,61 грн; 26.12.2020 у розмірі 859,61 грн; 26.11.2020 у розмірі 859,61 грн; 26.10.2020 у розмірі 859,61 грн; 26.09.2020 у розмірі 859,61 грн; 26.08.2020 у розмірі 859,61 грн.

Позивач зазначає, що зазначених списань також не було нею з відповідачем погоджено умовами договору від 26 липня 2020 року, а тому ці кошти, на думку позивача, підлягають стягненню з відповідача на підставі статті 1212 ЦК України, на розмір яких, у відповідності до ст. 536, ч.2 ст. 1214 ЦК України, належить нараховувати проценти за користування чужими грошовими коштами.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпра від 09 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ«Акцент-Банк» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та процентів за користування чужими грошовими коштами відмовлено (а.с. 101-110).

Рішення суду мотивовано тим, що постановою Черкаського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року встановлено лише факт, що у позивача відсутній обов`язок перед позивачем з погашення заборгованості за кредитним договором від 26 липня 2020 року та переплати позивачем в рамках цього договору немає, а тому безпідставність в отриманні коштів банком позивачем є необґрунтованою, що також свідчить про суперечливість поведінки позивача, адже остання поголилась на настання для себе певних наслідків, перераховуючи тривалий час грошові кошти у добровільному порядку в погашення цього боргу. Також банк правомірно відраховував кошти з цього кредитного рахунку в погашення інших боргових зобов`язань позивача, що також не підпадає під положення с. 1212 ЦК України.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Буцан О.В. 01 серпня 2025 року подала апеляційну скаргу (а.с. 116-122), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи це тим, що позивач, яка уклала з відповідачем кредитний договорів 26 липня 2020 року, не надавала своєї згоди на вчинення банком договірного списання з кредитного рахунку грошових коштів, які вона вносила в погашення цього кредиту. Вважає, що суд першої інстанції не врахував того факту, що судовим рішенням встановлено неправомірність нарахування банком процентів за користування кредитом та встановлено розмір таких процентів, які фактично нею було безпідставно сплачено. Разом з цим позивач не надавала розпорядження і на списання грошових коштів з цього рахунку в погашення будь-яких інших зобов`язань за іншими договорами перед відповідачем, в розумінні ст. 1071 ЦК України. Скаржник наголошує, що суд першої інстанції помилково не застосував положення ст. 1073 ЦК України, де зазначається про зарахування суми на рахунок клієнта з нарахованими процентами за таке неправомірне користування чужими грошовими коштами у разі встановлення порушення зазначених норм Закону банком. Саме такі списання скаржник вважає безпідставними, а кошти, списані за такими банківськими операціями, безпідставно набутими відповідачем, що регулюється нормою ст. 1212 ЦК України, чого суд першої інстанції не врахував, дійшовши помилкового висновку у справі.

У вересні 2025 року відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що судове рішення ухвалено з дотриманням норм як процесуального, так і матеріального права, є законним та має залишитись без змін, а апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, обґрунтовуючи це тим, що предметом спору по справі №697/1888/24 був кредитний договір від 26 липня 2020 року, тому, на думку відповідача, і встановлювати факти суд міг виключно у рамках цього кредиту. Судом апеляційної інстанції у справі №697/1888/24 встановлено, що позивач внесла на погашення боргу грошві кошти у розмірі 33 338,69 грн, тоді як тіло кредиту було 21 985,30 грн. В даному позові позивач оскаржує не лише цей кредит, спір за яким вже вирішено по суті, а і інші правочини, укладені між нею та відповідачем. Відповідач наголошує, що позивач, укладаючи інші договори з банком надавала дозвіл для них на списання зі спірного рахунку коштів, у відповідності до наданих заяв позичальника та заяви клієнта. З чого належить вважати, на думку відповідача, що внесеними коштами у розмірі 33 338,69 грн позивач погасила як кредит за договором від 26 липня 2020 року, так і частково за іншими договорами, де надавала таку згоду.

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника подала заперечення на відзив на апеляційну скаргу, де зазначила, що відповідач навмисно вводить суд в оману, посилаючись на надання такої згоди на списання коштів зі спірного рахунку за умовами інших договорів. Скаржник наголошує, що відповідач, при розгляді справи №697/1888/24, де предметом спору був кредитний договір від 26 липня 2020 року, сам надавав виписку з кредитного рахунку на підтвердження зарахування коштів саме на погашення цього кредиту, що і встановлено судовим рішенням у тій справі. Натомість, жодним чином не зазначав, що відповідні списання, які є предметом цього позову, проводились ним на виконання зобов`язань позивача за іншими кредитними договорами, чим суперечить сам собі, неправомірно користуючись в цей час внесеними коштами позивачем. Просила рішення суду у даній справі скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати із частковим задоволенням позовних вимог з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позивачем належними доказами своїх позовних вимог щодо безпідставності набуття коштів відповідачем за рахунок позивача, а також відсутності застосування положень ст. 1212 ЦК України до цих спірних правовідносин.

Колегія суддів повністю не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 26 липня 2020 року позивач уклала з АТ «Акцент-Банк» кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку.

Відповідно до укладеного договору позивачу був відкритий рахунок та видано банківську платіжну картку, на яку встановлений кредитний ліміт, який у подальшому неодноразово змінювався та станом на 28 червня 2023 року склав 22000,00 грн. На погашення заборгованості за цим кредитом позивачем сплачувалися на користь банку грошові кошти шляхом їх зарахування на відкритий їй картковий рахунок із кредитним лімітом.

У червні 2024 року АТ «Акцент-Банк» звернулося до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вищевказаним кредитним договором.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 жовтня 2024 року у справі № 697/1888/24 позов банку задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором№ б/н від 26 липня 2020 року у сумі 39 888,63 грн, яка складається з заборгованості за кредитом 21 985,30 грн та заборгованості за відсотками 17 903,33 грн.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 жовтня 2024 року скасовано та позовні вимоги АТ «Акцент-Банк» залишено без задоволення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що при укладенні кредитного договору сторонами не було погоджено в письмовому вигляді обов`язок позичальника сплачувати відсотки за користування кредитом.

Також апеляційний суд вважав, що з розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається сплата позичальником відсотків по кредиту, договірні умови щодо яких належним чином не були погоджені, в загальному розмірі 33 338,69 грн.

Отже фактично тіло кредиту в розмірі 21 985,30 грн позичальником було погашено.

Також судом першої інстанції встановлено, що згідно з випискою по картці (рахунку) за період з 26 липня 2020 року до 17 серпня 2024 року витрати позивача склали 104 159,54 грн.

У тому числі банком було утримано відсотки за користування кредитом на загальну суму 33 338,69 грн, у стягненні яких з позивача на користь банку апеляційним судом у подальшому було відмовлено.

Тобто фактичні витрати позивача за рахунок кредитного ліміту без утриманих відсотків склали 70 820,85 грн (104159,54 - 33 338,69).

Також позивачем було здійснено зарахування на свій картковий рахунок за той же період на загальну суму 64 614,02 грн, тому у позивача відсутня переплата за кредитним договором і твердження позивача про те, що банком були безпідставно набутті грошові коштів у сумі 11 353,39 грн є необґрунтованими.

Разом з цим встановлено, що позивач, окрім користування кредитним лімітом, уклала з відповідачем кредитний договір «Розстрочка» № АВH0R113 від 26 липня 2020 року, відповідно до якого придбала товар у кредит та нею здійснювалося погашення споживчого кредиту - за придбаний у розстрочку товар на суму 6017,27 грн.

На погашення цього кредиту позивачем у період з серпня 2020 по лютий 2021 року здійснювалися з її кредитного рахунку щомісячні платежі в сумі 859,61 грн.

Також позивачем здійснювалися з її рахунку регулярні платежі «безпечний ліміт», «страховка», інші списання.

Згідно з випискою по рахунку позивач регулярно здійснювала платежі «безпечний ліміт»: 05 січня 2022 року у розмірі 189,74 грн, 05 серпня 2021 року у розмірі 207,38 грн, 05 липня 2021 року у розмірі 209,3 грн, 05 червня 2021 року у розмірі 217,24 грн, 05 травня 2021 року у розмірі 211,83 грн, 05 квітня 2021 року у розмірі 123,21 грн.

Також позивачем здійснювалися платежі за страховку: 05 березня 2021 року у розмірі 116,1 грн, 05 лютого 2021 року у розмірі 160,26 грн, 05 січня 2021 року у розмірі 190,88 грн, 05 грудня 2020 року у розмірі 125,87 грн.

З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції вважав, що матеріали справи не містять доказів, що такі грошові кошти були отримані відповідачем та без достатньої правової підстави, оскільки лише позивач, як власник рахунку та платіжної картки, має можливість керувати своїми витратами (надавати банку розпорядження про списання коштів, здійснювати оплату та інші перекази, самостійно підключати або скасовувати відповідні платежі (підписки) через мобільний додаток. З цих підстав вважав відсутніми підстави для застосування ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин.

Колегія суддів не погоджується як з висновками суду першої інстанції, так і з встановленими фактичними обставинами справи.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

Згідно з частиною першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Колегією суддів встановлено, що, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що відповідач вчинив декілька транзакцій по безпідставному списанню грошових коштів з її кредитного ліміту, оформленого договором у вигляді Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-банку від 26 липня 2020 року, на які у подальшому нараховані проценти і які вона сплачувала.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 жовтня 2024 року у справі № 697/1888/24 позов банку задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором№ б/н від 26 липня 2020 року у сумі 39 888,63 грн, яка складається з заборгованості за кредитом 21 985,30 грн та заборгованості за відсотками 17 903,33 грн.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 жовтня 2024 року скасовано та позовні вимоги АТ «Акцент-Банк» залишено без задоволення, що призвело до безпідставного отримання відповідачем грошових коштів, внесених позивачем на рахунок в погашення кредиту у загальному розмірі 33 338,69 грн, тоді як тіло кредиту становило 21 985,30 грн.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач вказував, що спірні кошти були списані банком на виконання умов укладених між сторонами також і інших договорів, тому викладені у позовній заяві вимоги є безпідставними.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 червня 2022 року у справі №766/12401/16 зазначено, що встановлення судами необґрунтованого завищення позивачу розміру кредитної заборгованості є зобов`язанням банку для повернення таких коштів позивачеві за такими банківськими операціями.

Колегія суддів наголошує, що судовим рішенням у справі № 697/1888/24 встановлено, що стягнення боргу за кредитним договором від 26 липня 2020 року в частині відсотків не підлягає задоволенню, адже такі умови правовідносин між сторонами договору погоджені не були для нарахування таких платежів.

Колегія суддів відзначає, що різницю між фактично сплаченими коштами за цим договором та тілом кредиту, яке є меншим за проведені позивачем платежі саме в погашення боргу за цим спірним договором, у сумі 11 353,39 грн відповідач зобов`язаний повернути позивачеві на виконання постанови Черкаського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року у справі № 697/1888/24, якою фактично встановлено переплату позивачем в рамках кредитного договору від 26 липня 2020 року, що був предметом спору у тій справі.

Відтак, застосування до таких правовідносин ст. 1212 ЦК України є неефективним способом захисту, адже дії відповідача з повернення таких коштів є його обов`язком на підставі встановлених судовим рішенням обставин та вимог ст. 1073 ЦК України, тому обґрунтування позовних вимог позивача у цій частині колегією суддів не приймаються до уваги.

Разом з цим належить зазначити, що за приписами частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування.

Згідно з частиною першою статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Колегією суддів встановлено, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами неправомірності списання з рахунку позивача, який було відкрито для обслуговування кредитного договору від 26 липня 2020 року та внесення позивачем плати в погашення саме цього кредиту, оскільки Анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку від 26 липня 2020 року (а.с.18) не було передбачено особистого розпорядження ОСОБА_1 , у розумінні ст. 1071 ЦК України, на таке списання, тим більше, в погашення інших зобов`язань позивача перед відповідачем за іншими правочинами.

Інші документи, як то, Паспорт споживчого кредиту за програмою Кредитна картка, Витяг з Умов та правил банківських послуг у АТ Акцент-Банк (а.с.19-27), колегія суддів не бере до уваги, адже постановою Черкаського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року у справі № 697/1888/24 встановлено, що такі документи не є договором, що є преюдиційними обставинами, в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України у розгляді цієї справи.

Колегія суддів повністю приймає доводи скаржника в цій частині та вважає їх слушними та такими, що засновуються на вимогам діючого законодавства.

Контраргументи відповідача щодо надання дозволу на списання коштів з цього рахунку за іншими умовами інших договорів в погашення інших зобов`язань позивача перед відповідачем колегія суддів вважає неприйнятними, адже позивач звертається до суду з посиланням на умови саме Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку від 26 липня 2020 року та надає докази таких несанкціонованих списань саме з рахунку, на який вона вносила кошти в погашення кредитної заборгованості за цим договором, а не іншими. Враховуючи, що в рамках цього кредитного договору вона такого розпорядження не надавала, що не спростовано відповідачем належними доказами, тому такі транзакції є несанкціонованими, а кошти, списані без особистого дозволу позивача, є безпідставно набутими.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 365/388/20.

Разом з тим за результатом розгляду справи колегією суддів встановлено, що правова підстава для набуття відповідачем коштів в погашення інших правочинів з позивачем була відсутня, оскільки інші умови угод, на які банк посилався як на підставу списання спірних коштів, не стосуються предмету даної справи та не відносяться до кредитного рахунку, відкритого в рамках саме кредитного договору від 26 липня 2020 року за Анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку від 26 липня 2020 року, тому колегія суддів доходить висновку про застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України в частині несанкціонованого списання грошових коштів, внаслідок чого у відповідача виникає кондикційне зобов`язання перед позивачем, що узгоджується з наданими виписками по картці (а.с.28-36):

- Платіж за послугою «безпечний ліміт» на загальну суму 1 158,7 грн: 05.01.2022 у розмірі 189,74 грн; 05.08.2021 у розмірі 207,38 грн; 05.07.2021 у розмірі 209,3 грн; 05.06.2021 у розмірі 217,24 грн.; 05.05.2021 у розмірі 211,83 грн.; 05.04.2021 у розмірі 123,21 грн;

- Регулярний платіж за страховку №72.60. на загальну суму 593,11 грн: 05.03.2021 у розмірі 116,1 грн; 05.02.2021 у розмірі 160,26 грн; 05.01.2021 у розмірі 190,88 грн; 05.12.2020 у розмірі 125,87 грн;

- 06.11.2020 списання в розмірі 98,31 грн без зазначення підстави;

- Щомісячний платіж за кредитним договором «Розстрочка» № АВH0R113 від 26.07.2020 на загальну суму 6017,27 грн: 26.02.2021 у розмірі 859,61 грн; 26.01.2021 у розмірі 859,61 грн; 26.12.2020 у розмірі 859,61 грн; 26.11.2020 у розмірі 859,61 грн; 26.10.2020 у розмірі 859,61 грн; 26.09.2020 у розмірі 859,61 грн; 26.08.2020 у розмірі 859,61 грн.

Враховуючи, що зворотньою характеристикою даних правовідносин між сторонами є охорона вимоги потерпілої сторони у таких правовідносинах, що потребує захисту таких суб`єктивних цивільних прав та законних інтересів позивача, тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти у загальному розмірі 7 867,39 грн.

У відповідності до положень ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Колегія суддів на підставі вищенаведеного виснує, що загальний розмір безпідставно набутих відповідачем грошових коштів позивача становить 7 867,39 грн, на які, у відповідності до положень ст. 536,1214 ЦК України, належить нарахувати проценти за користування чужими коштами, що також узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16.

Розмір процентів за користування чужими коштами безпосередньо ст. 536 ЦК України не передбачений, оскільки зазначена норма є загальною для видів процентів, що передбачені як положеннями ст. 1048,1056-1 ЦК України, так і для процентів, передбачених ст. 625 ЦК України.

Крім того, колегія суддів наголошує, що питання про те, з якого моменту належить нараховувати проценти за правилами ч.2 ст. 1214 ЦК України, має вирішуватись в контексті визначення моменту, коли боржник дізнався чи повинен був дізнатись про безпідставність (набуття) ним відповідного майна, а не моменту обов`язку таке майно повернути.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що початок нарахування процентів, що передбачені положеннями ст. 1214 ЦК України, належить відраховувати з моменту першого списання відповідачем коштів за умовами інших від кредитного договору від 26 липня 2020 року, що укладений на підставі Анкети-заяви ОСОБА_1 , договірних відносин з банком.

Тобто, початок списання відбувся 01 вересня 2020 року та припинився 01 серпня 2024 року, за доводами позивача, що складає 3 роки 11 місяців, таким чином розмір процентів за принципом ст. 625 ЦК України становить 924,69 грн.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, приймаючи доводи апеляційної скарги до уваги, враховуючи вище викладене, належить задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнути з відповідача на її користь безпідставно отримані відповідачем кошти у розмірі 7 867,39 грн та проценти, у відповідності до положень ст. 1214 ЦК України, у розмірі 924,69 грн. В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 свого підтвердження не знайшли, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. ст. 133,137,141, 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Буцан Оксана Володимирівна задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпра від 09 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Акцент-Банк про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та процентів за користування чужими грошовими коштами задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Акцент-Банк, , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) безпідставно отримані кошти у розмірі 7 867,39 грн, проценти, у відповідності до положень ст. 1214 ЦК України, у розмірі 924,69 грн та судовий збір у розмірі 1211,20 грн, а всього 10 003,28 грн.

В іншій частині вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна