Дата документу 02.12.2025 Справа № 335/7218/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/7218/24 Головуючий у 1 інстанції Апаллонова Ю.В.,
Провадження № 22-ц/807/2072/25 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.,

секретар Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Пакуло Вероніка Станіславівна, на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2024 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позов обґрунтовано тим, що предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій, її збут та інше.

Позивач зазначає, що правовідносини між Теплопостачальною організацією та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення і типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води» затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630 та іншими нормативно-правовими актами України.

Вказує, що не зважаючи на відсутність письмово укладеного договору між відповідачами та Концерном, останній здійснював надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, з 01 листопада 2021 року між позивачем та відповідачами укладено Типовий індивідуальний договір № 10503055 про надання послуги з теплової енергії, послуги гарячої води.

Однак, відповідачі своєчасно не оплачували надані їм послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, у зв`язку з чим за період з 01 січня 2012 року по 29 лютого 2024 року утворилась заборгованість на суму 119 405 грн. 33 коп.

Відповідачі в добровільному порядку заборгованість не сплачують.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з відповідачів заборгованість за надані послуги.

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, постачання теплової енергії та постачання гарячої води, яка утворилась за період з 01 січня 2012 року по 29 лютого 2024 року у сумі 119 405 гривень 33 копійок (сто дев`ятнадцять тисяч чотириста п`ять гривень тридцять три копійки).

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп. в рівних частках по 605 грн.60 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Пакуло В.С., подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд помилково не взяв до уваги, що вона не є власницею квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та з 2005 року проживає за іншими адресами, де сплачує за відповідні послуги. Тобто фактично не користується послугами позивача за вказаною адресою, а отже не має нести солідарну відповідальність з іншими відповідачами. Просить рішення місцевого суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_2 .

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що Концерн «Міські теплові мережі», на підставі статуту, здійснює виробничо-технічну діяльність, спрямовану на виробництво теплової енергії, її розподілення для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій, її збут та інше.

За відсутності письмово укладеного договору, між Концерном «Міські теплові мережі» та відповідачами виникли фактичні правовідносини, в рамках яких Концерн здійснював надання за адресою місця проживання: АДРЕСА_1 , послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які ними споживаються.

З 01 листопада 2021 року між позивачем та відповідачами укладено Типовий індивідуальний договір № 10503055 про надання послуги з теплової енергії, послуги гарячої води.

Відповідачі, у тому числі і апелянта, зареєстровані у вказаній квартирі та є споживачами зазначених послуг.

За вищезазначеною адресою відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , за яким у період з 01 січня 2012 року по 29 лютого 2024 року утворилась заборгованість на суму 119 405 грн. 33 коп.

Відповідачі в добровільному порядку заборгованість не сплачують.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання та наявність заборгованості по їх оплаті. Окрім того місцевий суд дійшов висновку про відсутність пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки споживачами періодично вносились платежі, розмір яких перевищував суму нарахувань за відповідний місяць.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії і гарячої води, які регулюються Законами України «Про теплопостачання» і «Про житлово-комунальні послуги», Цивільного Кодексу України, а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 (далі Правила № 630) від 21 липня 2005 року.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 610, 611 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до ст.ст. 7, 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів, а споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Частиною 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Колегія суддів відхиляє довід апеляційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_2 не проживає за місцем надання послуг, то вона має бути звільнена від обов`язку по його сплаті.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження.

Згідно з п.п. 29, 32 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору, затверджених постановою КМУ № 630 від 21.07.2005, які діяли до 01.05.2022, у споживача є право, а у надавача послуг кореспондуючий обов`язок, зменшувати розмір плати за послуги у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі його письмової заяви та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з фактичного місця проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Відповідно до абзацу 2 пункту 37 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених Постановою КМУ від 21.08.2019 № 830, споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб.

Як правильно зазначив у рішенні суд першої інстанції, відповідачем не надано доказів вчинення дій, спрямованих на відмову від користування послугами Концерну, а також, що вона зверталася до позивача із заявами, в яких повідомляла про факт свого непроживання у вказаній квартирі у спірний період. Тимчасова відсутність за місцем реєстрації не звільняє споживача від сплати комунальних послуг, зокрема теплової енергії.

Колегія суддів також відхиляє довід відповідача про те, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» був прийнятий лише 09 листопада 2017 року тобто задовго до виникнення спірних правовідносин.

Так, до прийняття Верховною Радою України зазначеного закону, чинним був Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України № 1875-IV споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тобто протягом усього періоду заборгованості існувала норма закону, яка регулювала порядок реалізації права споживача на несплату вартості комунальних послуг у випадку, якщо він не проживає за адресою, за якою вони надаються.

Однак відповідачка не скористалась своїм правом, не виконала вимог вищевказаних законів, та не виконувала свого обов`язку по оплаті вартості послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Та обставина, що відповідачка несла витрати на сплату комунальних послуг, які надавалися позивачем в інше житлове приміщення, не є підставою для звільнення її від солідарного обов`язку з утримання квартири, в якій вона зареєстрована як в місці постійного проживання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що могли бути підставою для скасування рішення.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Пакуло Вероніка Станіславівна, залишити без задоволення.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2025 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 грудня 2025 року.

Головуюча І.В. Кочеткова

Судді: М.С. Гончар

Д.А. Трофимова