Дата документу 08.12.2025Справа № 554/6051/25
Провадження № 2/554/3208/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2025 року м. Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави у складі:

головуючого судді - Черняєвої Т.М.,

за участі секретаря - Звігольської О.Ю.,

представника позивача адвоката Васильєвої Л.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представників відповідача - адвокатів Гарківець Л.В.

та Салашного М.О.,

розглянувши у відкритому судовому у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ :

23 квітня 2025 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила поділити спільне сумісне майно подружжя між нею, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Просила виділити їй в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за нею, ОСОБА_2 , припинивши на неї право спільної сумісної власності. Просила виділи ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя квартиру, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову вказала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 18 вересня 2010 року, який розірваний на підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області 24.09.2024 р., справа 545/2984/24. Рішення набрало законної сили 24.10.2024 року. Мають двох дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В період шлюбу, за спільні кошти, вони придбали нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 191.5 кв.м, житловою площею 61.4 кв.м. Право власності на квартиру було оформлене в рівних частках, по частині; квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Право власності на яку зареєстроване на неї; квартиру за адресою АДРЕСА_2 право власності на цю квартиру зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 .

Позивачка зазначає, що вони проживали однією сім?єю в квартирі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 . Через тиск відповідача, 09.07.2024 року вона подарувала належну їй частку квартири за адресою АДРЕСА_4 неповнолітньому сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що після цього відповідач вигнав її з молодшим сином із цієї квартири. Наразі в квартирі проживають відповідач, його нова дружина, та їх старший син ОСОБА_5 .

Отже майно, яке підлягає поділу між ними складається із двох квартир, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 право власності на яку зареєстроване на її ім?я, та квартира за адресою АДРЕСА_2 право власності на яку зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 .

Також позивач у позові зазначає, що не має можливості вільно розпоряджатись та користуватись належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_5 , оскільки квартира придбана в період шлюбу, за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначила, що проживати у вказаній квартирі чи розпоряджатися нею, вона може тільки зі згоди відповідача. Що порушує її права власності на цю квартиру.

Вирішити питання про поділ майна у позасудовому порядку вона не має можливості, оскільки між нею та відповідачем склалися вкрай неприязні відносини, що і стало підставою для розірвання шлюбу між ними. Після розірвання шлюбу відносини між ними стали ще гіршими.

Позивачкою зазначається, що їй та відповідачу належить по одній квартирі у будинку АДРЕСА_6 . Оскільки квартири АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 у вказаному будинку є їх спільною сумісною власністю, право спільної сумісної власності на них може бути припинено шляхом поділу цього нерухомого майна.

Так як за нею зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 позивач вважає, що ця квартира повинна бути виділена їй в порядку поділу майна подружжя, а відповідачу, ОСОБА_1 , квартира АДРЕСА_7 у цьому будинку, право власності на яку зареєстроване за ним. Вважає, що такий поділ майна буде відповідати вимогам чинного законодавства, є справедливим та відповідає інтересам їх молодшого сина, який проживає разом з позивачем.

Зазначила, що відповідач та їх старший син забезпечені житлом, вони мають у власності у рівних частках квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 , в якій проживають. Квартира має загальну площу 191.5 кв.м.

Через відсутність домовленості про поділ спірних квартири, спір про поділ квартир може бути вирішений тільки судом, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду.

23.04.2025 року від позивача ОСОБА_2 надійшло клопотання про відстрочку сплати судового збору.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 28.04.2025 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання.

01.07.2025 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя, в якому ОСОБА_1 прохав визнати квартиру загальною площею 48,8 кв. м., житлова площа 21, 7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Прохав визнати квартиру загальною площею 39, 3 кв. м., житлова площа 15, 5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Прохав визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири загальною площею 48,8 кв.м., житлова площа 21,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Прохав визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 квартири загальною площею 39, 3 кв. м., житлова площа 15,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування зустрічного позову вказав, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 24.09.2024 року по справі №545/2984/24 було розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який був зареєстрований 18.09.2010 року у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області.

За час подружнього життя сторонами було придбане нерухоме майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме квартира у АДРЕСА_1 та квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Дані квартири були придбані відповідно до участі у фонді фінансування будівництва виду А.

Відповідно до Свідоцтва №C136-188-ФФБ21 від 05.07.2023 року про участь у фонді фінансування будівництва виду А позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 були передані кошти в Управління Управителю за об?єкт будівництва, а саме: квартира АДРЕСА_9 загальною площею 38, 98 кв. м.

Згідно Довідки №Д-188-ФФБ21 від 26.03.2024 року про участь у фонді фінансування будівництва сума коштів, яка була внесена на вищезазначену квартиру складала 400 360, 00 грн.

Відповідно Витягу з Державного реєстру речових прав від 10.04.2024 року за №373613026 власником квартири АДРЕСА_9 є ОСОБА_1 , розмір частки 1 (одиниця).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав від 10.04.2024 року (№ витягу 373605286), квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності, ОСОБА_2 , розмір частки також 1 (одиниця).

Позивачем за зустрічним позовом зазначається, що дані квартири за АДРЕСА_7 та АДРЕСА_5 були придбані позивачем та відповідачем під час шлюбу.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 17.07.2025 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя прийнято до спільногорозгляду зі справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 31.07.2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

12.08.2025 року до суду від представника ОСОБА_2 адвоката Васильєвої Л.М. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. В якому вона прохала відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх заперечень вказала, що предметом первісного та зустрічного позовів є нерухоме майно за адресами: АДРЕСА_2 право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; АДРЕСА_1 право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_6 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ці два об`єкти нерухомого майна придбані в період шлюбу сторонами по справі, є спільною сумісною власністю в розумінні статті 60 СК України. У зустрічній позовній заяві позивач просить визнати ці квартири спільною сумісною власністю. Зазначає, що із первісної позовної заяви та зустрічної позовної заяви вбачається, що сторони по справі, колишнє подружжя не оспорює презумпцію спільності права власності на спірні квартири. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Спірні квартири є спільною сумісною власністю подружжя, і жодна сторона цієї обставини не спростовує, тому вважає, що підстави визнання майна спільною сумісною власністю відсутні.

Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності по одній другій частині на кожну квартиру адвокатом зазначається, що спільна сумісна власність подружжя передбачає, що кожен із подружжя має право на одну другу частину спільного сумісного майна. Вартість вказаних квартир сторонами визначена на підставі довідок про участь у фонді фінансування будівництва виду А багатоповерхового багатоквартирного житлового будинку .

Адвокатом у відзиві значається, що при зверненні до суду ОСОБА_1 не у повному розмірі сплатив судовий збір.

Вважає заявлені папозивачем за зустрічні позовні вимоги такими, що не відповідають розумності та не вирішують спору по суті з наступних причин.

Предметом позову є дві однокімнатні квартири, право власності на кожну, тобто на одну на позивача ОСОБА_2 , другу за ОСОБА_1 . Самі по собі однокмінатні квартири є неподільними, та не можуть бути поділені між сторонами в натурі. Такий варіант поділу є неможливим, оскільки квартири однокімнатні, розташовані у багатоквартирному будинку, на п`ятому поверсі, і кожній із сторін неможливо виділити в натурі в кожній квартирі окреме ізольоване житло, яке б мало окремий вхід, було ізольованим.

У грошовому виразі вартість частки у спільній сумісній власності кожної із сторін становить 538700 грн. За ОСОБА_2 зареєстроване право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 677 040 грн, що на 138 340 грн, ніж вартість половини частки у спільному сумісному майні подружжя. За ОСОБА_1 зареєстроване право власності на квартир у за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 400 360 грн, що на 138 340 грн менше ніж вартість половини частки у спільному майні подружжя.

Отже вважає, що наявна можливість розділити спільне майно подружжя з визначенням матеріальної компенсації у мінімальному розмірі, з тим, щоб повністю вичерпати конфлікт щодо поділу майна між сторонами. Вважає, що порядок поділу майна подружжя, який пропонує позивач за зустрічним позовом не вирішить кронфлікт, а направлений позивачем за зустрічним позовом на продовження конфлікту.

Адвокат зазначила, що враховуючи вкрай неприязнені відносини, які склались між сторонами, порядок поділу майна запропонований позивачем за зустрічним позовом є неприйнятним та не відповідає вимогам ст. 71 СК України, та правовим висновкам Верховного Суду в релеватних справах. За таких обставин вважає, що підстави для задоволення зустрічних позовних вимог відсутні.

15.09.2025 року від представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 адвоката Салашного М.О. надійшло до суду клопотання, в якому він прохав постановити ухвалу про надання позивачу ОСОБА_2 строку для усунення недоліків та залишення без руху позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, як таку, що була подана без додержання вимог, викладених у ч. 4 ст. 177 ЦПК України та без виконання вимог частин 4 та 5 статті 71 СК України і статті 365 ЦК України щодо надання доказів внесення ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості 1/2 частини спірного нерухомого майна, право на частку у якому позивачка фактично просить припинити за відповідачем, а саме 338 520 грн. 00 коп.

Також 15.09.2025 року від представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 адвоката Салашного М.О. надійшла до суду заява в якій він просить виправити описку в прохальній частині зустрічної позовної заяви, а саме вважати таким, що правильно викладений пункт 4 зустрічної позовної заяви, який викладений в наступній редакції «Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 39,3 кв.м., житлова площа 15,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ».

17.09.2025 року до суду від представника позивача за первісним позовом адвоката Васильєвої Л.М. надійшли заперечення щодо клопотання адвоката Салашного М.О. про надання строку на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 03.11.2025 року клопотання ОСОБА_2 про відстрочку сплати судового збору задоволено.

Позивачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час судового розгляду.

Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, заперечувала проти задоволення зустрічної позовної заяви. Наголосила на недоцільності розподілу квартир із визначенням часток кожного з колишнього подружжя по частки, оскільки це буде порушувати права позивачки та породжуватиме подальші суперечки між сторонами. Зауважила, що позивачка не наполягає, щоб їй залишилася саме та квартира, на яку за нею оформлено право власності, це може бути і інша квартира, яка трішки менша за площею. У разі виділу їй більшої квартири, вона має можливість сплатити різницю.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову, просив задовольнити зустрічну позовну заяву. Зауважив, що у разі розподілу майна за запропонованим позивачкою варіантом, квартиру, яка відійде ОСОБА_2 , вона продасть. Але ж ці квартири придбавалися подружжям для їх двох синів у одному будинку поруч, тому він наполягає на тому, що ці квартири повинні бути збережені та передані дітям після їх повноліттяю. Тому, саме поділ квартир по частині кожної дозволить досягнути такого результату.

У позивачки у власності є частина іншої квартири, де вона має можливість проживати.

При цьому, він заперечує проти виплати йому компенсації вартості більшої квартири, якщо судом їй буде виділено квартиру більшої площі.

На даний час позивачка із молодшим сином виїхала за кордон без його дозволу, де зараз і перебуває.

Представник відповідача адвокат Гарківець Л.В. позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала, підтримала вимоги зустрічної позовної заяви. Зазначила, що ринкова вартість спірного майна на даний час значно вища, ніж вартість придбання, приблизно у чотири рази. З метою збереження майна, просила обрати варіант, який запропонований стороною відповідача. Зазначила, що у період шлюбу дружина не працювала, працював тільки відповідач.

Представник відповідача адвокат Салашний М.О. заперечував проти задоволення основного позову та просив задовольнити зустрічну позовну заяву. Просив змінити право власності на спільну часткову, виділивши сторонам по частині у кожній із квартир. Наголосив на тому, що відповідач заперечує отримувати компенсацію за квартиру, кошти на депозит суду позивачкою не внесені. Відповідно до ч.5 ст.71 СК України відсутні правові підстави для задоволення первісного позову. Позивачкою не надано суду жодних доказів того, що вказаними квартирами не можливо користуватися спільно.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 18.09.2010 року до 24.09.2024 року, що підтверджується рішенням Полтавського районного суду Полтавської області у справі №545/2984/24.

Від шлюбу мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У період шлюбу сторонами придбано наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 48,36 кв.м, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 , вартість на час придбання становила 677040,00 грн, що підтверджується свідоцтвом №С285-190-ФФБ21 від 21.06.2023 року про участь у фонді фінансування будівництва виду А та витягом з Державного реєстру речових прав №373605286 від 10.04.2024 року;

- квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 38,98 кв.м, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , вартість на час придбання становила 400360,00 грн, що підтверджується свідоцтвом №С136-188-ФФБ21 від 05.07.2023 року про участь у фонді фінансування будівництва виду А, витягом з Державного реєстру речових прав №373605286 від 10.04.2024 року та довідкою від 26.03.2024 року з уточненням суми внесених коштів.

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

На даний час виникла необхідність у поділі спільно нажитого майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

При цьому, суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Згідно із ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Статтею 364 ЦК України визначено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, проте така компенсація може бути надана лише за його згодою.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі (втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними); 2) чи переслідувало втручання легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті (якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів); 3) чи є відповідний захід пропорційним конкретній легітимній меті втручання у право (втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий, і навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 січня 2016 року (провадження № 6-2925цс16), а також Верховним Судом у постанові від 13 липня 2018 року у справі № 610/2035/17-ц.

За таких обставин, судом встановлено, що сторони мають на праві спільної сумісної власності дві однокімнатні квартири АДРЕСА_10 . Позивачка ОСОБА_2 просила виділити їй у порядку поділу майна подружжя квартиру АДРЕСА_8 , а відповідачу ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_7 . Відповідач ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на частину кожної із квартир.

Вартість усього спільного майна становить 1 077 400 грн (кв.188 - 400360,00 грн, кв.190 - 677040,00 грн). Розмір частки кожного з подружжя становить 538 700 грн. Різниця вартості квартири більшою площею та частки подружжя у спільному майні становить 138 340 грн.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома і більше сім`ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 54 цього Кодексу.

Суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

У постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникла необхідність повторного звернення до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі N 522/1528/15-ц (п. 58)).

Постановою від 07.06.2023 року у справі №344/7436/19 (провадження №61-387св23) КЦС КС виснував, що у випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію. Тобто, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі.

У постанові від 25.05.2020 року у справі №347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного Суду дійшов висновку, що за наявності у сторін двох транспортних засобів і за відсутності згоди подружжя щодо долі (частки) цих неподільних речей, суду з метою збалансування інтересів двох співвласників доцільно поділити таке майно в натурі, виділивши кожному у власність по одному транспортному засобу та вирішивши питання щодо виплати відповідної компенсації різниці у дійсній вартості спірних транспортних засобів (за наявності відповідних доказів).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК.

Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч ч.ч. 1, 7 ст. 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації. Якщо за позовом одного із подружжя суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів. Якщо за позовом одного з подружжя суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів (Постанова КЦС ВС від 09.08.2023 № 175/1025/20 (61-814св23)).

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу (Постанова КЦС ВС від 14.02.2024 № 752/18272/18 (61-13536св23)).

Враховуючи вищеперелічені позиції Верховного Суду, суд приходить до висновку, що у власності сторін наявне множинне майно, кожна із наявних у власності сторін квартир є неподільним майном. Поділ кожної із них із виділенням по частці кожному унеможливить фактичне користування квартирою жодним із колишнього подружжя, оскільки вселитися до житла з дотриманням вимог ст.50 ЖК України не можливо так як квартири є однокімнатними, виділити кожному із сторін ізольоване житло, яке б мало окремий вхід, не можливо. Визначення порядку користування цими квартирами становитиме додаткових тягар для сторін. Тому таке рішення суду буде не ефективним для захисту прав та інтересів сторін.

У зв`язку з чим, суд вважає, що доцільно поділити таке майно в натурі, виділивши кожному із колишнього подружжя у власність по одній квартирі та вирішивши питання щодо виплати відповідної компенсації різниці у вартості.

Враховуючи відмову відповідача ОСОБА_1 отримувати компенсацію, з врахуванням положень ст.71 СК України, доцільним є виділити ОСОБА_1 , у порядку поділу спільно нажитого майна подружжя, квартиру АДРЕСА_5 , яка є більшою за площею та стягнути із нього на користь ОСОБА_2 компенсацію різниці вартості квартири та його частки у спільному майні для дотримання рівності часток сторін у сумі 138 340 грн. Така сума не буде надмірним тягарем для відповідача, оскільки у його власності залишається нерухоме майно більшої вартості, ніж майно, виділене позивачці.

Так, відповідно до п. 47 постанови ВП ВС від 08.02.2022 року у справі №209/3085/20 факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України "Про виконавче провадження"). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову та частково задовольняє первісний позов.

Оскільки, позивачці ОСОБА_2 було відстрочено сплату судового збору при подачі позовної заяви, у зв`язку з частковим задоволенням її позовних вимог, судові витрати, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню на користь держави із відповідача ОСОБА_1 пропорційно задоволеним позовним вимогам у розрахунку від частки вартості майна колишнього подружжя. Так як, частка позивачки у спільному майні становить 538 700 грн, то у якості судового збору підлягає стягненню 1% від цієї суми 5387,00 грн.

А також, відповідачем при подачі зустрічного позову сплачено судовий збір у сумі 4033,60 грн, хоча його частка у спільному майні становить 538700 грн і він мав сплатити 5387,00 грн, тому із нього додатково підлягає стягненню 1353,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 81, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя відмовити.

Виділити ОСОБА_2 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя квартиру АДРЕСА_9 .

Виділити ОСОБА_1 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя квартиру АДРЕСА_5 .

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартири АДРЕСА_7 та АДРЕСА_5 .

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію у сумі 138 340 грн.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави витрати щодо сплати судового збору у сумі 6 740,40 грн.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 08.12.2025 року.

Учасники справи:

позивачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за ардресою: АДРЕСА_11 ;

представник позивачки: адвокат Васильєва Любов Миколаївна, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №2 від 27.07.1993 р., адреса: м.Полтава, вул.Європейська, 18А;

відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_12 ;

представники відповідача: адвокат Гарківець Людмила Валентинівна, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №5 від 27.03.2018 року, адреса: м.Полтава, вул.Ломоносова, 18;

адвокат Салашний Михайло Олексійович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №1920 від 31.10.2017 року.

Суддя Т.М.Черняєва