Дата документу 02.12.2025 Справа № 331/5447/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/5447/24 Головуючий у І інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/1766/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Трофимової Д.А.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шумейка Івана Павловича на рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Соколової Наталі Іванівни до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяна Юріївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Тізінберг Дар`я Дмитрівна, про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Соколової Н.І.звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнив, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Тізінберг Д.Д., про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позову зазначено, що з 2020 року ОСОБА_2 постійно проживав у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначену квартиру ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.А. 09.09.2020 № 2041.

Шлюб між ними зареєстровано Комунарським районним у м. Запоріжжі ВДРАЦС ГТУЮ в Запорізькій області 03.09.2019, актовий запис № 601.

ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Соколової Н.І.зазначав, що оскільки власних коштів, необхідних на придбання квартири у нього на час її купівлі не вистачало, 09.09.2020 він уклав договір позики з ОСОБА_5 , за умовами якого отримав у борг кошти в сумі 20000 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 09.09.2021. Пунктом 5 договору позики передбачено, що у разі неповернення суми боргу у строк встановлений договором, позикодавець має право звернути стягнення на належну позичальнику 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач наголошував на тому, що ОСОБА_3 було достовірно відомо про факт та обставини укладання договору позики та наявність майнової відповідальності у разі наповнення суми боргу.

ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Соколової Н.І. зазначав, що з наближенням терміну повернення коштів, яких він не мав, з метою уникнення можливості реалізації належної сторонам квартири в рахунок погашення боргу за договором позики, ОСОБА_1 запропонувала йому укласти договір дарування, за умовами якого позивач подарує відповідачу належну йому частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Не бажаючи втратити єдине житло, позивач погодився на пропозицію дружини. При цьому, сторони між собою домовились про те, що майбутній договір дарування не призведе до будь-яких негативних наслідків для однієї зі сторін, життєві обставини у них не зміняться, а позивач буде в подальшому постійно та безперешкодно проживати у квартирі, незважаючи на укладення договору дарування.

Попередньо узгодивши вказані умови, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про визначення часток у спільній власності подружжя та дарування частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. 18.08.2021, що зареєстрований в реєстрі за № 1738.

Після укладення цього договору подружжя продовжувало проживати однією сім`єю у зазначеній квартирі, що на думку позивача, означає, що фактично він не передав подаровану частину квартири, а ОСОБА_1 її не прийняла у власність.

Пізніше їх стосунки погіршилися, що врешті призвело до того, що ОСОБА_1 фактично вигнала позивача з квартири, аргументуючи це тим, що вона є її одноосібною власницею.

Протягом певного часу позивач намагався потрапити до квартири, але ОСОБА_1 перешкоджає йому до цього часу.

ОСОБА_2 вважає Договір про визначення часток у спільній власності подружжя та дарування частки квартири від 18.08.2021 фіктивним, оскільки сторони його уклали без наміру створення реальних правових наслідків, з метою приховання майна від можливого виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів з позивача, що є підставою для визнання цього правочину недійсним.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Соколової Н.І.просив суд визнати недійсним Договір про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя та дарування квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 18.08.2021 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1738.

Рішенням Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2025 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя та дарування частки квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 18.08.2021 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1738.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі по 605,60 грн з кожної.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шумейка І.П. через підсистему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Сягнути зі ОСОБА_2 всі витрати зі сплати судового збору, а також 17400 грн витрат на професійну правничу допомогу, яких відповідач зазнала під час розгляду справи в суді першої інстанції та витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в апеляційному суді.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що доводи позивача про фіктивний характер правочину є неправдивими і безпідставними. Оспорюваний позивачем договір був спрямований на реальне створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Висновок суду про наявність підстав для недійсності правочину ґрунтується на повідомлених позивачем обставинах, які є недоведеними та повністю спростовуються доказами, наданими відповідачем, якими підтверджено, що придбана квартира коштувала 820000 грн, 301487 грн з яких - особисті кошти ОСОБА_6 , виручені від продажу її власної, придбаної до шлюбу, квартири, а 410000 грн - кредитні кошти, надані банком.

Різниця між вартістю придбаної квартири і сукупною вартістю кредитних коштів і коштів, виручених від продажу квартири відповідача, є незначною (820000 грн - 301487 грн - 410000 грн = 108513 грн), порівняно з вартістю придбаної квартири, що не створювало необхідності залучення додаткових 20000 доларів США позикових коштів, що станом на 09 вересня 2020 року дорівнювало 556064 грн.

Натомість ОСОБА_6 упродовж останніх трьох років до придбання квартири заробила 393964,11 грн, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу за формою ОК-5, тому її особистих заощаджень було цілком достатньо для покриття різниці в 108513 грн.

Крім того, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шумейка І.П. зазначала, що позивач не повідомляв її про те, що позичив у ОСОБА_5 грошові кошти. На її думку, сумнівним є факт складення розписки 09 вересня 2020 року, при цьому ОСОБА_5 так і не звернувся до суду з позовом про стягнення цих коштів.

Копія розписки невідомого походження, складена самим же позивачем, - єдиний доказ, наданий в обґрунтування позовних вимог, якій суд першої інстанції надав доказове значення, не надавши жодної належної оцінки доводам і доказам, наданим стороною відповідача.

На відміну від доводів позивача про те, що Договір про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя та дарування частки квартири від 18.08.2021 було укладено з метою уникнення можливості реалізації належної сторонам квартири в рахунок погашення боргу за договором позики, відповідач стверджує, що укладення Договору пов`язане з тим, що квартира була придбана значною мірою за кошти ОСОБА_6 , і після її придбання саме відповідач несла на собі тягар погашення заборгованості за кредитом, одержаним на придбання квартири.

Кредит було оформлено на ім`я позивача, проте його повернення здійснювалося за кошти відповідача, та 23 травня 2021 року його повністю погашено. Відповідач зазначала, що отримала в позику від ОСОБА_7 15000 доларів США, якими подружжя і розрахувалося достроково з АТ КБ «Приватбанк», а позичені кошти вона продовжує повертати за рахунок власних доходів.

Натомість позивач у цей період часу був безробітним, мав непостійний, мінливий дохід, тому не брав жодної участі у погашенні боргу.

Доводи позивача про те, що шляхом укладення Договору від 18.08.2021 він нібито приховав майно від кредитора, на думку відповідача, є неспроможними ще й тому, що він володіє об`єктом нерухомого майна - житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , придбаний ОСОБА_2 19.03.2002, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку і листом бюро технічної інвентаризації. Якби позивач дійсно приховував майно від кредитора, він би неодмінно продав спочатку будинок, який простіше реалізувати з торгів, і тільки потім відчужував би частку у квартирі.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки умовам Договору від 18.08.2021, які підтверджують, що укладаючи його, позивач мав на меті саме безоплатну передачу відповідачу майна у власність, а отже, правочин було вчинено з наміром настання саме тих правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Крім того, до апеляційної скарги додано клопотання про витребування оригіналу письмового доказу, в якому ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шумейка І.П. просить суд витребувати у ОСОБА_5 оригінал розписки ОСОБА_2 від 09.09.2020, а також клопотання про призначення судової технічної експертизи цієї розписки.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Соколової Н.І. заперечує проти доводів апеляційної скарги, вказуючи на їх необґрунтованість та безпідставність, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Шумейко І.П. наполягали на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та відмові в задоволенні позову.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Соколова Н.І. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просила залишити без змін.

Розглянувши клопотання ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шумейка І.П. про витребування у ОСОБА_5 оригіналу розписки ОСОБА_2 від 09.09.2020, а також клопотання про призначення судової технічної експертизи цієї розписки, колегія суддів дійшла висновку про відмову в їх задоволенні, з огляду на таке.

Положеннями ч.ч. 1,2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів зауважує, що дійсність розписки ОСОБА_2 від 09.09.2020 не є предметом розгляду цієї справи, її копія наявна в матеріалах справи, при цьому оригінал розписки знаходиться в особи, яка не має в ній процесуального статусу.

На думку колегії суддів, зібрані у цій справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, тому відсутні підстави для задоволення клопотань відповідача.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з огляду на таке.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні оспорюваного правочину воля сторін не відповідала її зовнішньому прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому зобов`язання за договором позики, отже правова мета оспорюваного договору дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена цим правочином, оскільки позивач, відчужуючи належну йому на праві власності 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь своєї дружини (на той час) був обізнаний про наявність невиконаних зобов`язань з повернення позики на користь ОСОБА_5 та передбачав можливе звернення стягнення на його майно, тобто ОСОБА_2 усвідомлював негативні наслідки та мав намір їх уникнути. Боргові зобов`язання позивача на момент укладення договору дарування залишалися непогашеними, що свідчить про те, що причиною укладення договору дарування була необхідність уникнення можливого стягнення частки позивача, а не намір безоплатно передати її у власність відповідача.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Апеляційний суд встановив та підтверджено матеріалами справи, що з 03.09.2019 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 28.03.2024 (а.с. 43,44).

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 28.08.2020 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (продавець) та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 3485, за умовами якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; за домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 301487 грн. Вказане підтверджено копією Договору купівлі-продажу квартири від 28.08.2020, наданою відповідачем до відзиву (т. 1 а.с. 45-46).

09.09.2020 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (продавець) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2041, за умовами якого продавець передає у власність покупця, а покупець приймає належну продавцю квартиру АДРЕСА_4 , і зобов`язується сплатити за неї визначену домовленістю сторін грошову суму. За домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 820000 грн, які покупець зобов`язується сплатити продавцю протягом одного банківського дня шляхом безготівкового перерахунку на картковий рахунок № НОМЕР_1 (IBAN: НОМЕР_2 ), що відкритий в АТ КБ «ПриватБанк». Сторони домовились, що факт остаточного (повного) розрахунку за цим договором підтверджується особистою заявою продавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально (п. 2.1 договору) Вказане підтверджено копією Договору купівлі-продажу квартири від 09.09.2020, наданою відповідачем до відзиву (а.с. 47-48).

У заяві від 09.09.2020, що посвідчена приватним нотаріусом Запорізького МНО Бугрім О.В. та зареєстрована в реєстрі за № 2044, ОСОБА_9 підтвердив, що ОСОБА_2 повністю виконав свої зобов`язання за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО Бугрім О.В. 09.09.2020 за реєстровим № 2041. Сума в розмірі 820000 грн передана ОСОБА_10 , претензій матеріального характеру за цим договором у нього відсутні. Вказане підтверджено копією заяви від 09.09.2020, наданою відповідачем до відзиву (т. 1 а.с. 50).

09.09.2020 АТ КБ «ПриватБанк» (кредитор) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (позичальник) уклали Договір про іпотечний кредит № ZPJKGK00000122, відповідно до умов якого кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 446900 грн у формі не відновлювальної кредитної лінії на цілі: придбання нерухомості - 410000 грн та сплату страхових платежів - 36900 грн, а позичальник зобов`язується належним чином використати та повернути кредит в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Виконання позичальником зобов`язань за цим договором (в тому числі і додатковими угодами до нього) забезпечується: іпотекою нерухомого майна житлового призначення, а саме: квартирою АДРЕСА_4 (п.3.1 договору), що є предметом Іпотечного договору № ZPJKGK00000122/1 укладеного того ж дня. Вказане підтверджено копією Договір про іпотечний кредит № ZPJKGK00000122 від 09.09.2020, наданою відповідачем до відзиву (т.1 а.с 51-60).

Згідно з копією розписки від 09.09.2020, наданої позивачем до позову, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , взяв у ОСОБА_5 у борг 20000 доларів США, що еквівалентно курсу 27,80 грн, на купівлю квартири на строк 1 рік (12 місяців) і зобов`язався повернути вказану суму до 09.09.2021. Вказана розписка підписана ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та свідком ОСОБА_11 (а.с. 15).

Відповідно до копії листа АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-210407/115 від 23.05.2021, наданого відповідачем до відзиву, банк повідомив ОСОБА_2 про повне виконання зобов`язання з погашення кредитного договору № ZPJKGK00000122 від 09.09.2020 (а.с. 61).

Згідно з копією розписки від 28.05.2021, наданої відповідачем, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для погашення другої половини боргу іпотечного кредиту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , отримала у борг від ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , грошові кошти в сумі 420000 грн (15000 доларів США) та зобов`язалася повернути до 01.01.2028 без відсотків. У разі неповернення грошових коштів до зазначеної дати, зобов`язалася віддати частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться в іпотечному кредиті і це буде гарантією виконання її обов`язків. Вказана розписка підписана ОСОБА_3 , а також ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які зазначили, що підтверджують факт передачі грошових коштів у розмірі 15000 доларів США.

18.08.2021 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали Договір про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя та дарування частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1738.

Відповідно до п. 1 Договору, сторонами під час шлюбу, зареєстрованого Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 03 вересня 2019 року, актовий запис за № 601, було придбано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що вищезгадана квартира набута ними - сторонами, у спільну сумісну власність подружжя, вони за цим договором визначають, що їх частки в ній є рівними, а отже кожному з них належить по 1/2 частці вищевказаної квартири.

Згідно з п. 2 Договору, ОСОБА_2 , дарувальник, передає у власність ОСОБА_3 , обдаровувана, 1/2 частку вищезгаданої квартири безоплатно.

Відповідно до п. 3 Договору, вищевказана квартира, 1/2 частка якої передається в дар, зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Бугрім О.В., приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу, 09.09.2020 за р. № 2041.

Згідно з п. 6 Договору, дарувальник свідчить, що квартира, яка є предметом цього договору, до моменту укладення цього договору нікому іншому не відчужена, під забороною (арештом), а також заставою, в тому числі податковою, не перебуває, не є предметом договору іпотеки, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передана, як місцезнаходження юридичної особи не використовується, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб (в тому числі права користування, або права за договорами оренди, найму чи шлюбним контрактом) як в межах, так і за межами України, немає. Правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до п. 11 Договору, сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник у зв`язку з дарунком не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Згідно з п. 14 договору, цей договір є підставою для реєстрації на ім`я ОСОБА_3 цілої квартири, що є предметом цього договору.

Пунктом 24 Договору передбачено, що його складено і посвідчено у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких призначається для зберігання у справах приватного нотаріуса, а другий, викладений на спеціальних бланках нотаріальних документів, видається Обдаровуваній. Договір перед підписанням прочитаний особисто сторонами за договором та нотаріусом вголос на українській мові, його суть повністю зрозуміла. Строни своїми підписами підтвердили, що розуміють українську мову, значення своїх дій, діють добровільно (т. 1 а.с. 13-14).

Крім того, апеляційний суд встановив та підтверджено матеріалами справи, що 18.08.2021 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. зареєструвала право власності ОСОБА_3 на 1/1 частки квартири АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 77).

Згідно з копією Договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.03.2002, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Лучко Н.Г., зареєстрованого у реєстрі за № 489, ОСОБА_14 продала належний їй на праві власності, а ОСОБА_2 , купив житловий будинок АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. (п. 1). Право власності на житловий будинок у покупця виникає з моменту нотаріального посвідчення цього договору (п. 7) (т. 1 а.с. 75).

Крім того, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 30.04.2024 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , склала розписку, відповідно до змісту якої, вона отримала за період 01.01.2022 до 30.04.2024 від ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кошти в розмірі 10200 доларів США, які були надані ОСОБА_3 відповідно до її розписки від 28.05.2021. Залишок боргу ОСОБА_3 становить 4800 доларів США (т. 1 а.с. 63).

Допитана під час розгляду справи в суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 зазначила, що вона знайома з ОСОБА_1 , яка в 2021 році розповіла, що має кредит на квартиру та можливість його погашення раніше строку договору, тому запропонувала бути свідком передачі грошових коштів. Так, у травні 2021 року в автомобілі ОСОБА_12 жінка на ім`я ОСОБА_15 передала ОСОБА_1 грошові кошти в доларах США. Через деякий час ОСОБА_1 знову зателефонувала ОСОБА_12 та повідомила, що жінка, яка надала їй грошові кошти в борг попросила скласти розписку, яку їй необхідно зафіксувати, як свідку. ОСОБА_12 погодилася та знову зустрілася з тим самими особами, перевірила та підписала розписку. Також зазначила, що під час другої зустрічі грошові кошти не передавалися.

Допитана під час розгляду справи в суді першої інстанції свідок ОСОБА_7 зазначила, що є двоюрідною сестрою ОСОБА_1 . Їй було відомо, що ОСОБА_1 разом із чоловіком вирішили придбати квартиру. У 2021 році ОСОБА_7 запропонувала ОСОБА_1 надати грошові кошти в розмірі 15000 доларів США в борг, щоб не сплачувати великі відсотки банку. Так, навесні 2021 року ОСОБА_7 передала при свідках вказану суму грошових коштів ОСОБА_1 , однак пізніше було вирішено оформити розписку для підтвердження боргових відносин. На теперішній час ОСОБА_1 погасила частину боргу в розмірі 10200 доларів США, залишок заборгованості складає 4800 доларів США.

08.11.2024 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (продавець) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., зареєстрований в реєстрі за № 1687, відповідно до умов якого продавець передає у власність покупця, а покупець приймає належну продавцю квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і сплачує за неї визначену домовленістю сторін грошову суму. За домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 951300 грн. (п. 2.1 договору).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (стаття 202 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частині першій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 27 травня 2024 року у справі № 607/16232/22 (провадження № 61-3677св24) та інших.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду: від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18436/16, від 13 березня 2019 року у справі № 757/12646/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У цій справі ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним, посилаючись на відсутність вільного волевиявлення з його боку щодо укладення Договору про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя та дарування частки квартири недійсним.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Дослідивши наявні докази у справі, оцінивши їх у сукупності зі встановленими обставинами, колегія суддів доходить висновку що позивач не довів належними та допустимими доказами укладення оспорюваного Договору без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися.

Так, матеріали справи не містять доказів про обізнаність ОСОБА_1 про наявність у ОСОБА_2 боргового зобов`язання перед ОСОБА_5 , що має вирішальне значення для визнання оспорюваного договору фіктивним. Твердження позивача про те, що дружині було достеменно відомо про існування в нього боргу, у зв`язку з чим, для уникнення звернення стягнення на майно вона запропонувала укласти спірний правочин не підтверджені жодними доказами.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 надав копію розписки від 09.09.2020, вказавши, що він має оригінали усіх копій поданих ним доказів.

Колегія суддів зауважує, що вказана розписка не містить посилань про можливі обтяження на квартиру, куплену подружжям, позивач не заперечував, що позикодавець не звертався ні до нього, ні до суду з питанням про стягнення вказаного боргу.

Натомість, оспорюваний договір був підписаний обома сторонами, які засвідчили свою добру волю та наміри на його виконання.

Після укладення спірного договору за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на всю квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що свідчить про виконання цього договору.

На переконання апеляційного суду, сам по собі факт наявності у сторін боргів не є безумовним підтвердженням фіктивності укладеного між ними правочину.

Більше того, як встановлено судом, 08.11.2024 ОСОБА_1 продала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , за Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., зареєстрований в реєстрі за № 1687. Проти відчуження квартири позивач не заперечував.

Подальше проживання ОСОБА_2 у квартирі не свідчить про відсутність дійсності намірів учасників на створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, оскільки до розірвання шлюбу між сторонами - 28.03.2024 він фактично був членом сім`ї власника квартири, тому мав право на користування житлом відповідно до закону. Жодних доказів того, що відповідач не прийняла подаровану їй частку квартири позивач не надав.

Крім того, на підтвердження своїх доводів про мету укладання договору з наміром уникнути відповідальності перед кредитором, позивач не надав жодних доказів відсутності у нього іншого нерухомо майна, на яке могло було звернуто стягнення, ОСОБА_2 не спростовував наявності в його власності іншої нерухомості - будинку АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м., набутий ним за Договором купівлі-продажу житлового будинку від 19.03.2002, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Лучко Н.Г., зареєстрованого у реєстрі за № 489.

Також колегія суддів зауважує, що, заявивши клопотання про залучення ОСОБА_4 співвідповідачем у цій справі та оновлену позовну заяву, ОСОБА_2 не заявив до неї жодної вимоги.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 .

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Соколової Н.І.мав сплатити судовий збір в розмірі 1211,20 грн, однак, посилаючись на п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «про судовий збір» зазначив, що звільнений від сплати судового збору. До позовної заяви, зокрема, додано копію посвідчення ОСОБА_2 особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідно до якого він має інвалідність третьої групи, а також копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 від 12.09.2023, відповідно до якого позивач має інвалідність третьої групи.

Так, за приписами пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19) зроблено висновок, що «відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Разом з тим, зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону № 3551-XII».

Подібну правову позицію щодо застосування та тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19) та постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 490/8128/17 (провадження № К/9901/166/18, К/9901/30220/18).

У цій справі ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Соколової Н.І.звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним, тобто зазначений спір не пов`язаний із захистом порушених прав позивача саме як учасника бойових дій.

Крім того, колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у позивача статусу учасника бойових дій, до позову додано копію посвідчення ОСОБА_2 особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідно до якого він має інвалідність третьої групи, а також копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 від 12.09.2023, відповідно до якого позивач має інвалідність третьої групи, що не дає підстав для звільнення від сплати судового збору.

Оскільки новою постановою апеляційний суд відмовляє в задоволенні позову, ОСОБА_1 має право на відшкодування їй судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги в розмірі 1453,44 грн, які слід стягнути з позивача.

Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

То ж домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).

В обґрунтування витрат на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 17400 грн представник ОСОБА_6 - адвокат Шумейко І.П. надав до суду копію Договору про надання правничої допомоги від 11.09.2024, укладеного між ОСОБА_3 та адвокатом Шумейко І.П., за умовами якого обсяг правничої допомоги, що надається: представництво інтересів клієнта у цивільній справі № 331/5447/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним у Жовтневому районному суді м. Запоріжжя. Розмір гонорару складає 600 грн на годину наданої правничої допомоги (п. 7).Гонорар сплачується клієнтом на підставі звіту про виконання договору, а також рахунку (п. 8); копію додаткової угоди № 1 від 28.07.2025 до Договору про надання правничої допомоги від 11.09.2024, укладену сторонами у зв`язку зі зміною прізвища клієнта зі ОСОБА_2 на ОСОБА_16 ; копію Звіту № 1 від 29.07.2025 про виконання Договору про надання правничої допомоги від 11.09.2024, відповідно до якого адвокат Шумейко І.П. надав, а ОСОБА_6 прийняла таку правничу допомогу за Договором: ознайомлення з матеріалами справи 12.09.2024 - 1 год - 600 грн; надання консультації клієнту щодо захисту від пред`явлених позовних вимог, узгодження правової позиції у справі, аналіз документів, наявних у клієнта - 1 год - 600 грн; складання відзиву на позовну заяву від 16.09.2024 - 4 год - 2400 грн; складання клопотання про залишення позову без розгляду від 16.09.2024 - 1 год - 600 грн; складання заяви про залучення третьої особи від 16.09.2024 - 0,5 год - 300 грн; складання клопотання про витребування оригіналу письмового доказу від 16.09.2024 - 0,5 год - 300 грн; складання клопотання про витребування доказів від 16.09.2024 - 1 год - 600 грн; складання клопотання про призначення судової технічної експертизи документа від 16.09.2024 - 1 год - 600 грн; складання заяви про виклик свідків від 16.09.2024 - 0,5 год - 300 грн; підготовка до участі та явка для участі в підготовчому засіданні, яке було призначено на 30.09.2024, але не відбулося з незалежних від відповідача причин - 2 год - 1200 грн; підготовка до участі та явка для участі в підготовчому засіданні, яке було призначено на 21.10.2024, але не відбулося з незалежних від відповідача причин - 2 год - 1200 грн; підготовка до участі та участь в підготовчому засіданні, яке відбулося 11.11.2024 - 2 год - 1200 грн; складання клопотання про зобов`язання позивача виконати положення ч. 3 ст. 93 ЦПК України від 29.11.2024 - 1 год - 600 грн; складання клопотання про витребування оригіналу письмового доказу у ОСОБА_5 від 29.11.2024 - 1 год - 600 грн; підготовка до участі та участь в підготовчому засіданні, яке відбулося 02.12.2024 - 2 год - 1200 грн; підготовка до участі та явка для участі в підготовчому засіданні, яке було призначено на 03.03.2025, але не відбулося з незалежних від відповідача причин - 2 год - 1200 грн; підготовка до участі та участь в підготовчому засіданні, яке відбулося 07.04.2025 - 2 год - 1200 грн; складання заяви про допит свідка в режимі відеоконференції від 08.04.2025 - 0,5 год - 300 грн; підготовка до участі та участь в підготовчому засіданні, яке відбулося 27.05.2025 - 2 год - 1200 грн; підготовка до участі та участь в підготовчому засіданні, яке відбулося 28.07.2025 - 2 год - 1200 грн. Всього: 17400 грн.

Також адвокат відповідача надав копію Рахунка № 1 від 29.07.2025, підписаного адвокатом Шумейком І.П. та ОСОБА_1, відповідно до якого гонорар за правничу допомогу за договором від 11.09.2024, звіт № 1 від 29.07.2025 складає 17400 грн та докази направлення учасникам справи копій клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів судових витрат на професійну правничу допомогу в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України (т. 2 а.с. 28-36).

Заперечень позивача проти розміру витрат на правничу допомогу, яких зазнала відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції, не надходило. Відзив на апеляційну скаргу таких заперечень також не містить.

Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, виходячи з засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що заявлені представником відповідача суми є надмірними та не співмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тому колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню, під час розгляду справи в суді першої інстанції необхідно зменшити.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зменшення суми, визначеної адвокатом з 14700 грн до 10000 грн, оскільки докази фактично понесених витрат саме в заявленому адвокатом розмірі не є підтвердженими і неминучими, отже, відсутні підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді першої інстанції саме у визначеному адвокатом відповідача розмірі. Оскільки звіт виконаних адвокатом робіт містить перелік таких послуг, як складання клопотання про залишення позову без розгляду від 16.09.2024, складання заяви про залучення третьої особи від 16.09.2024; складання клопотання про витребування оригіналу письмового доказу від 16.09.2024; складання клопотання про витребування доказів від 16.09.2024; складання клопотання про призначення судової технічної експертизи документа від 16.09.2024, які залишені судом без задоволення, а отже, не вплинули на результат розгляду цієї справи, а такі послуги як підготовка до участі та явка для участі в підготовчих засіданнях, які не відбулися, на думку колегії суддів по своїй суті не можуть бути відшкодованими як послуги адвоката, оскільки участі в судовому засіданні не відбулося, а підготовка адвоката до їх участі, з урахуванням представництва інтересів клієнта спочатку розгляду справи, не може бути окремою послугою; відшкодування витрат на проїзд адвокат не зазначав.

На переконання колегії суддів, відшкодування витрат на правову допомогу, яких відповідач зазнала під час розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 10000 грн, забезпечуватиме баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідатиме принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шумейка Івана Павловича - задовольнити частково.

Рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2025 року- скасувати. Ухвалити в цій справі нову постанову:

«У задоволенні позову ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Соколової Наталі Іванівни до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяна Юріївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Тізінберг Дар`я Дмитрівна, про визнання договору недійсним - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1453 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три) гривні 44 копійки.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката, яких вона зазнала під час розгляду справи в суді першої інстанції, в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Стягнути зі ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок в дохід держави.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: