Придніпровський районний суд м.Черкаси
Провадження № 2/711/4306/25
05 грудня 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючий суддя Скляренко В.М.,
при секретарі Півень С.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Представник позивача Сердійчук Я.Я., яка діє в порядку самопредставництва юридичної особи, як її керівник, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідачки на користь ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №94063986 від 02.09.2024р. в розмірі 16 927,30 грн., судові витрати у розмірі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 9 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 02.09.2024р. між ТзОВ «ЕКО ФІН» та відповідачкою було укладено в електронній формі кредитний договір №94063986, на підставі якого відповідачка отримала кредитні кошти в розмірі 4 000 грн. На підставі договору відступлення прав вимоги №02-10/25 від 02.10.2025р. право грошової вимоги за таким кредитним договором від ТзОВ «ЕКО ФІН» перейшло до позивача. Відповідачка всупереч умов кредитного договору не здійснювала належним чином погашення заборгованості ані перед первісним кредитором, ані перед позивачем, внаслідок чого на теперішній час розмір її заборгованості складає 16 927,30 грн., з яких: 3 770 грн. заборгованість за тілом кредиту; 13 157,50 грн. заборгованість за процентами. З метою стягнення відповідних сум заборгованості позивач звернувся до суду з даним позовом.
Від відповідачки заперечень проти позову не надходило.
05.11.2025р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
В судове засідання представник позивача не з`явився, проте в позовній заяві стороною позивача було викладено клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, а також зазначено що позивач підтримує позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи.
В судове засідання відповідачка також не з`явилася. Про час і місце розгляду справи повідомлялася шляхом надсилання судової повістки-повідомлення засобами поштового зв`язку відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Натомість судова повістка-повідомлення повернулась до суду без вручення відповідачці з причин відсутності останньої за вказаною адресою, що в контексті положень п. 3, 4 ч. 8 ст. 128, ч. 10 ст. 130 ЦПК України суд вважає належним повідомленням. Додатково судом вживались заходи з повідомлення відповідачки шляхом направлення повідомлення до електронної скриньки відповідачки (документ доставлений 05.11.2025р.), а також шляхом розміщення оголошень про виклик в судове засідання на веб-сайті суду.
Отже, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, відповідачка не з`явилася в судове засідання та не повідомила про причини неявки, внаслідок чого на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України судом прийнято рішення про заочний розгляд справи.
Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
На підставі договору про надання споживчого кредиту №94063986 від 02.09.2024р. (далі Договір кредиту), укладеного в електронній формі між ТзОВ «ЕКО ФІН» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник), остання отримала кредит в розмірі 4 000 грн., зі строком користування 730 днів, який зобов`язувалася повернути та сплатити проценти за користування кредитом /а.с. 24-40/.
Договір кредиту підписаний від імені позичальника електронним підписом одноразовим ідентифікатором MWMzN2lw.
Умовами договору передбачено, що кредит надається строком на 730 днів, який починається з 02.09.2024р. та закінчується 01.09.2026р. (включно) та складається з дисконтного (пільгового), який складає 14 днів, що настає з дати видачі кредиту та закінчується 15.09.2024р., та поточного періоду, який складає 716 днів, що настає з дня наступного за днем завершення дисконтного (пільгового) періоду, і закінчується 01.09.2026р. (п.п. 2.2-2.5 Договору кредиту).
Відповідно до п. 2.6, 2.7 Договору кредиту проценти за користування кредитом протягом дисконтного (пільгового) періоду нараховуються за дисконтною процентною ставкою в розмірі 3,65% річних (денна процентна ставка 0,01% в день від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом дисконтного (пільгового) періоду). Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду нараховуються за базовою (стандартною) процентною ставкою в розмірі 365% річних (денна процентна ставка 1% в день від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом поточного періоду).
Додатком №1 до Договору кредиту передбачений графік розрахунків (платежів), в якому відображено порядок нарахування процентів за користування кредитом /а.с. 44-58/.
Пунктом 3.1.2.1 Договору кредиту передбачено, що укладення цього договору здійснюється в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, створеному в інформаційно-телекомунікаційній системі ТзОВ «ЕКО ФІН», доступ до якої забезпечується через веб-сайт Товариства.
Відповідачка зареєструвалася у інформаційно-телекомунікаційній системі ТзОВ «ЕКО ФІН» та пройшов процедуру ідентифікації, надавши кредитору копії документів, що ідентифікують його особу /а.с. 13-15, 41-43, 59/.
На виконання умов Договору кредиту ТзОВ «ЕКО ФІН» 02.09.2024. здійснило надання кредитних коштів в розмірі 4 000 грн. шляхом грошового переказу на банківську картку № НОМЕР_1 /а.с. 61/
На підставі заяви відповідачки від 22.10.2024р. про пролонгацію, 22.10.2024р. між відповідною та ТзОВ «ЕКО ФІН» було укладено Додатковий договір про пролонгацію №1/94063986 до Договору про споживчий кредиту від 02.09.2024р., відповідно до якого сторони домовились продовжити строк дисконтного (пільгового) періоду до 65 днів, який буде завершуватися 05.11.2024р. Також сторони визначили, що поточний період буде складати 300 днів, який буде закінчуватися 01.09.2025р. Окрім того, сторони внесли зміни в Графік розрахунків платежів та виклали його в новій редакції /а.с. 62-72/.
02.10.2025р. між ТзОВ «ЕКО ФІН» та ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №02-10/25, за умовами якого ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» набуло шляхом купівлі належні ТзОВ «ЕКО ФІН» права грошової вимоги до боржників, що визначені в реєстрах боржників (п. 2.1 договору), в тому числі і права кредитора за Договором про споживчий кредит №94063986 від 02.09.2024р., укладеним із ОСОБА_1 . На момент укладання такого договору розмір кредитної заборгованості відповідачки складав 16 776,50 грн., з яких: 3 770 грн. заборгованість за сумою (тілом) кредиту; 13 006,50 грн. заборгованість за процентами /а.с. 76-92/.
Згідно платіжної інструкції від 07.10.2025р. ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» здійснило оплату на користь ТзОВ «ЕКО ФІН» згідно договору відступлення прав вимоги №02-10/25 від 02.10.2025р. в повному обсязі в розмірі, визначеному в п. 7.1 договору /а.с. 92/.
Після відступлення права вимоги, новим Кредитором ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» було нараховано проценти за користування кредитними коштами за період з 03.10.2025р. по 06.10.2025р. в загальній сумі 150,80 грн.
Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідачки ОСОБА_1 за Договором про споживчий кредит №94063986 від 02.09.2024р., станом на 06.10.2025р., складає 16 927,30 грн., з яких: 3 770 грн. заборгованість за сумою (тілом) кредиту; 13 157,30 грн. заборгованість за процентами.
07.10.2025р. позивачем направлено відповідачці засобами електронної пошти письмову вимогу про погашення заборгованості зі сплати нарахованих процентів за користування кредитом в розмірі 13 157,30 грн., яка залишена відповідачкою без належного реагування /а.с. 94-96/.
Оскільки до теперішнього часу відповідачкою не виконане грошове зобов`язання за Договором про споживчий кредит №94063986 від 02.09.2024р., то позивач звернувся до суду з даним позовом та вимагає стягнути з відповідачки заборгованість за Договором про споживчий кредит №94063986 від 02.09.2024р. в розмірі 16 927,30 грн., яка складається з наступних сум: 3 770 грн., заборгованість за тілом кредиту; 13 157,30 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом.
Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734). При цьому згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.
За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно зі ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК).
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що між ТзОВ «ЕКО ФІН» та відповідачкою було укладено Договір кредиту в електронній формі. На підставі такого договору відповідачкою 102.09.2024р. було отримано у кредит грошові кошти в сумі 4 000грн., які вона зобов`язувалась повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитними коштами в межах строку дії договору, але в порушення умов договору не зробила цього, внаслідок чого має не виконане грошове зобов`язання перед кредитором.
Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідачки, яке належить кредитору за Договором про споживчий кредит №94063986 від 02.09.2024р., обумовлено дійсністю договору відступлення прав вимоги №02-10/25 від 02.10.2025р., на підставі якого право вимоги кредитора було відступлене на користь позивача.
В даному випадку предметом позовних вимог є заборгованість за тілом кредиту на суму 3 770 грн. та заборгованість за процентами за користування кредитом на суму 13 157,30 грн.
Аналіз змісту наданих позивачем розрахунків свідчить, що заборгованість за процентами за користування кредитом виникла внаслідок її нарахування первісним кредитором (ТзОВ «ЕКО ФІН») за період з 02.09.2024р. по 02.10.2025р. за денною ставкою 1% на загальну суму кредиту, а саме на суму кредиту 4 000 грн. з 02.09.2024р. по 16.10.2024р., а з 17.10.2024р. на суму кредиту 3 770 грн. А оскільки відповідачкою було сплачено 2 026,20 грн. первісному кредитору, в якості оплати процентів, що нараховані за період з 02.09.2024р. по 02.10.2025р., то позивач вимагає стягнути проценти за зазначений період в розмірі 13 006,50 грн.
Окрім того, Новим кредитором - ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» нараховані проценти за 4 дні користування кредитом, тобто з 03.10.2025р. по 06.10.2025р. включно на суму 150,80 грн., які позивач також вимагає стягнути із відповідачки /а.с. 93/.
Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачкою було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі про споживчий кредит №94063986 від 02.09.2024р. і вона користувалася кредитними коштами, однак допустила порушення своїх зобов`язань в частині повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за Договором про споживчий кредит №94063986 від 02.09.2024р. обчислюється заборгованість в загальному розмірі 16 927,30 грн., яка складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту 3 770 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом 13 157,30 грн.
Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договору кредиту відповідачка фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернула в порядку та у строки, передбачені договором, і після відступлення права грошової вимоги не здійснювала жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки первісного кредитора, чим порушив права кредитора, то позовні вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 16 927,30 грн. є обґрунтованими і правомірними.
При цьому, варто звернути увагу, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачкою не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн. та оплати послуг правової допомоги.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В даному випадку позовні вимоги підлягають повному задоволенню, а відтак на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідачки витрати з оплати судового збору в повному обсязі.
Також суд бере до уваги, що позивачем заявлено вимогу про компенсацію йому за рахунок відповідачки витрат з оплати правової допомоги адвоката в сумі 9 000 грн.
Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.
Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Проте, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.
Також у постановах Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правової допомоги №02-07/2024 від 02.07.2024р.; заявка про надання юридичної допомоги №113 від 03.10.2025р.; витяг з акту №20 від 10.10.2025р. про надання юридичної допомоги.
Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій:
- складання позовної заяви (2 години, загальна вартість 6 000 грн.);
- надання усної консультації (2 години, загальна вартість 3 000 грн.).
Представництво інтересів позивача здійснювалось партнерами адвокатського об`єднання «ЛІГАЛ АССІСТАНС», з яким позивачем укладено договір про надання правової допомоги за різними напрямками юридичної діяльності.
Оцінюючи складність характеру спірних правовідносин, суд звертає увагу, що позовні вимоги ґрунтуються на правочині, вчиненому у письмовій формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною. Також суд бере до уваги, що спір стосується правовідносин споживчого кредитування і виник внаслідок отримання відповідачкою кредиту в розмірі 4 000 грн.
Оцінюючи обґрунтованість заяви позивача в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 9 000 грн. є необґрунтованою та не співмірною з реальним обсягом правової допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, а також не відповідає критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді, яка обмежується виключно консультацією та складанням позовної заяви).
За таких обставин, беручи до уваги зміст позовних вимог, складність справи, сутність спірних правовідносин, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми 5000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи, ціну позову, а також результат розгляду справи судом, зміст і значення остаточного рішення суду для сторін.
Таким чином, загальна сума судових витрат, які слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідачки складає 7 422,40 грн. (2 422,40 грн. + 5 000 грн.).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 137, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, а відповідачем - в той же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст рішення складений 05 грудня 2025 року.

Головуючий : В.М. Скляренко