Справа № 444/3326/24 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р. Й
Провадження № 22-ц/811/2671/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гаращака Василя Васильовича на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 червня 2025 року в складі судді Зеліска Р.Й. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів,-

встановив:

У серпні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів.

Вимоги обгрунтовує тим, що у період з 14.06.2023 по 18.07.2023 він надіслав на банківський рахунок IBAN НОМЕР_1 свого знайомого відповідача ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 81 165, 08. Безпосереднє внесення грошових коштів здійснювалося з банківського рахунку позивача на рахунок відповідача.

Зокрема, 14.06.2023 позивач надіслав 20 050, 00 грн., 19.06.2023 - 17 050, 00 грн., а 18.07.2023 - 41 050, 00 грн., та 3015, 08 грн.

Даний факт підтверджується квитанціями, які в оригіналах наявні у позивача. Отримані від позивача грошові кошти використані відповідачем у власних цілях, при цьому, на дату подання позовної заяви відповідачем не повернуто грошові кошти позивачу, хоча вживалися неодноразові спроби отримання таких коштів.

17.06.2024 позивач направив відповідачу претензію щодо добровільного повернення безпідставно набутих коштів в розмірі 81 165, 08 грн, направлену рекомендованим повідомленням про вручення, однак дана вимога відповідачем виконана не була.

Вважає, що оскільки вказане майно (грошові кошти) отримані відповідачем безпідставно, то існують підстави для стягнення грошових коштів за ст. 1212 ЦК України.

Оскаржуваним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 23 червня 2025 року у позовній вимозі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів в сумі 81165,08 грн) відмовлено.

У позовній вимозі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення судових витрат - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_1 адвокат Гаращак В.В., вважає рішення незаконним, ухваленим із неповним встановленням обставин, які мають значення для справи.

Звертає увагу на те, що перерахування грошових коштів частинами у декілька платежів дійсно вказує на непомилковість перерахування коштів, але аж ніяк не свідчить про наявність правових підстав їх знаходження у відповідача, тому у даному випадку не можна виключати застосування статті 1212 ЦК України.

Так, у період з 14.06.2023 по 18.07.2023 позивачем надіслано на банківський рахунок IBAN НОМЕР_1 його знайомого ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 81 165, 08 грн.

Вказані кошти перераховані ОСОБА_1 на прохання відповідача, враховуючи їх дружні та довірливі стосунки.

При цьому, сторонами не обговорювалось та не було погоджено жодних умов, відтак між сторонами відсутні будь-які правовідносини, оскільки жодного договору про надання послуг чи виконання певних робіт укладено не було.

Більше того, на неодноразові прохання ОСОБА_1 повернути кошти ОСОБА_2 жодним чином не відреагував, відтак в останнього перебувають грошові кошти позивача без будь-яких правових підстав, у зв`язку із чим, виникла необхідність у поверненні цих коштів у судовому порядку.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Покликається на постанову Верховного Суду від 20 вересня 2024 року по справі № 628/1203/19 у якій зазначено, що кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність встановлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Таким чином, враховуючи відсутність будь-яких правових підстав перебування грошових коштів позивача (апелянта) у відповідача, у даному випадку має застосовуватись положення статті 1212 ЦК України.

Звертає увагу, що до предмету розгляду даної справи належить встановлення наявності чи відсутності між позивачем (апелянтом) та відповідачем договірних правовідносин на підставі яких відповідачем були отримані грошові кошти, а також наявності підстав їх знаходження у відповідача на дату звернення із позовною заявою.

Натомість, на думку апелянта, суд першої інстанції висунув лише здогадки про можливість існування правовідносин, але вказані судження не підтверджуються жодними доказами та не мають ніякого підґрунтя.

В свою чергу, позивач вказує на відсутність правовідносин із відповідачем, тому обов`язок доказування наявності цих правовідносин має бути покладено на відповідача.

При цьому, зазначає, що доказом відсутності правовідносин є зокрема те, що відповідачем не було здійснено на користь позивача (апелянта) жодних зустрічних дій.

Також, матеріали справи не містять жодного документа, який би міг свідчити про укладення договору позики.

Таким чином, у будь-якому випадку, враховуючи те, що грошові кошти були перераховані ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , а останнім не було вчинено жодних зустрічних дій на користь позивача, у тому числі не повернуто кошти, вказані грошові кошти підлягають поверненню із застосуванням статті 1212 ЦК України.

Просить скасувати рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23.06.2025, ухвалити нове рішення яким позов задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення безпідставно отриманих коштів, сумарний розмір яких не перевищує тридцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач дійсно перерахував дані спірні кошти відповідачу, однак позивачем не представлено жодних об`єктивних доказів підстав отримання спірних коштів відповідачем.

В свою чергу, системність проведених оплат, (14.06.2023, 19.06.2023, 18.07.2023, 18.07.2023) говорить про те, що характер правовідносин між учасниками трансакцій є тривалим, не випадковим, визначеним, зрозумілим є досягнення певної мети та умови на яких перераховувались кошти, що виключає помилковість таких перерахувань, а як наслідок свідчить про безпідставність застосування вимог ч.1 ст.1212 ЦК України.

У судовому засіданні представник позивача ствердив, що кошти направлялись відповідачу в якості позики без будь якого письмового договору чи розписки, будь які докази підствердження чи спростування таких тверджень відсутні, при цьому, якщо між сторонами має місце цивільно-правова угода (позика), така також виключає можливість стягнення коштів з відповідача на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України.

За відсутності будь якої реакції зі сторони відповідача, суд припустив про наявність інших цивільно-правових угод між сторонами.

Таким чином, суд критично оцінив доводи позивача про помилковість перерахування коштів випадковій особі, тому дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог па підставі статті 1212 ЦК України, відтак відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог за їх недоведеністю.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить із такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Враховуючи наведене, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Судова колегія зауважує, що предмет доказування і предмет позову виступають ключовими орієнтирами при визначенні меж здійснення судочинства. Повне, своєчасне і належне використання судом «предмету доказування» є запорукою реалізації принципу процесуальної економії та є гарантією дотримання права сторін на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі №201/9127/21 (провадження № 14-33цс24) зазначила, що за змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.

Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).

У матеріалах справи наявна виписка по картці позивача ОСОБА_1 , з якої слідує, що останній з 14.06.2023 по 18.07.2023 здійснив переказ коштів на банківський рахунок IBAN НОМЕР_1 відповідача ОСОБА_2 , на загальну суму 81 165, 08 грн. (а.с. 12-20).

Зазначене підтверджується окремими платіжними інструкціями, що наявні у матеріалах справи (а.с. 21-24).

17.06.2024 представник позивача ОСОБА_3 звернувся до позивача з претензією про добровільне повернення безпідставно набутих коштів, у якій просив про повернення ОСОБА_1 коштів у розмірі 81 165, 08 грн. (а.с. 26-27).

Як вбачається із інформації про поштове відправлення, така претензія надіслана відповідачу ОСОБА_2 17.06.2023 (а.с. 27).

Обставини отримання коштів від позивача підтверджуються і випискою з рахунку відповідача ОСОБА_2 (а.с. 67-78).

Звертаючись до суду із позовом сторона позивача свої доводи зводить до того, що у період з 14.06.2023 по 18.07.2023 на банківський рахунок відповідача ОСОБА_2 надіслані грошові кошти на загальну суму 81 165, 08 грн, на претензію щодо добровільного повернення безпідставно набутих коштів, відповідачем не відреагував, тому вважає, що існують підстави для стягнення грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.

Колегія суддів виходить з того, що загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Так, стаття 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зазначена норма закону застосовується лише у випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Так, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) та від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 (провадження № 14-33цс24) викладено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

У постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 Верховний Суд роз`яснив, що за правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту ст. 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнута, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.

Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.

Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.

Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/1555, у постанові від 08 вересня 2022 року у справі №201/6498/20.

Колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що системність проведених переказів позивачем на рахунок відповідача свідчить про тривалість правовідносин між сторонами, виключає випадковість, а також переслідує певну мету з якою перераховувались такі, а відтак доводить безпідставність застосування вимог до правовідносин ч.1 ст.1212 ЦК України.

Більше того, у судовому засіданні представник позивача стверджував, що кошти направлялись відповідачу в якості позики без будь якого письмового договору чи розписки, що жодним чином не доведено та не спростовано зі сторони відповідача.

Поряд з цим, дійсно, якщо між сторонами має місце цивільно-правова угода, зокрема, позика, то така правова конструкція виключає можливість стягнення коштів з відповідача на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України.

У цьому контексті, колегія суддів звертає увагу на те, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Так, згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Тлумачення положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

З урахуванням того, що зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів, для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 912/2601/19, від 26 травня 2021 року у справі № 202/7994/17-ц (провадження № 61-975св21), від 23 листопада 2022 року у справі № 636/951/17 (провадження № 61-18700св21), від 10 квітня 2024 року у справі № 183/5849/23 (провадження № 61-18393св23).

Таким чином, що стосується протилежних доводів апеляційної скарги, а саме відсутності договірних правовідносин, тобто договору у письмовому вигляді, погодження істотних умов договору, то це не є безумовною підставою вважати, що договір не був укладений.

Іншими словами, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом, при цьому, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Як вже зазначалося, зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів), тобто будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків.

Поряд з цим, жодних обгрунтувань, які б свідчили про безпідставність збагачення відповідача (надіслання коштів без правової підстави, відсутності у позивача доброї волі (згоди) на настання не вигідних для себе наслідків), сторона позивача не надала.

В свою чергу, статтею 1215 ЦК України передбачено, яке безпідставно набуте майно, не підлягає поверненню, а саме: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; та інше майно, якщо це встановлено законом.

Аналіз статей 1212-1215 ЦК України дає підстави для висновку, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Як зазначає позивач, кошти ним пересилалися його знайомому, при цьому трансакція з переказу не була єдиною, що, на переконання колегії суддів, виключає будь яку помилку у цьому контексті, як і не встановлено будь яких обставин, які б свідчили про недобросовісність з боку ОСОБА_2 , як набувача спірних коштів.

Таким чином, відповідних обставин колегією суддів не встановлено, а стороною позивача не доведено.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України, для стягнення з відповідача надісланих йому позивачем коштів, що свідчить про законність оскаржуваного рішення та безпідставність доводів апеляційної скарги.

Одночасно колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення суду необхідно залишити без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гаращака Василя Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 02 грудня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк