головуючий у суді І інстанції Кордюкова Ж. І.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 2 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» про визнання недійсним договору та відсутності заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» (далі- АТ «Ідея банк») про визнання недійсним договору та відсутності заборгованості.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 21 квітня 2017 року він уклав з АТ «Ідея банк» кредитний договір №ВОЗ.293.70377 на суму 31 200 грн, при цьому отримав готівкою лише 25 000 грн.

21 червня 2017 року він уклав кредитну угоду №С13.177.73081 (кредитна картка) з кредитним лімітом 25 000 грн. Впродовж квітня-листопада 2017 року він здійснював передбачені договором та угодою платежі.

Наприкінці вересня 2017 року банк заблоковував картку з невідомих йому причин в односторонньому порядку.

На початку жовтня 2017 року в банку йому запропонували підписати 21 червня 2017 року заяву про акцепт публічної оферти, проте він відмовився.

23 жовтня 2017 року він зробив платіж на суму 5 246 грн, проте картку не розблокували.

Він неодноразово звертався до банку з заявами про неможливість виконання умов недійсного договору, проте відповіді не отримав.

Вважав факт блокування банком картки в односторонньому порядку та неможливість користуватись нею фактом одностороннього припинення договору з боку відповідача. Станом на березень 2018 року він вніс на кредитний рахунок 10 375,98 грн.

Крім того, від ТОВ «ФК «Суперіум» надходили вимоги про повернення боргу в сумі 77 000 грн за кредитну угоду №С13.177.73081 від 21 червня 2017 року та кредитним договором №ВОЗ.293.70377 від 21 квітня 2017 року. Проте ніяких повідомлень про передачу банком права вимоги ТОВ «ФК «Суперіум» позивач не отримував.

Просив суд:

визнати недійсним договір від 15 листопада 2023 року, укладений між АТ «Ідея банк» та ТОВ ФК «Суперіум»;

визнати недійсним кредитний договір №ВОЗ.293.70377 від 21 квітня 2017 року, укладений між ним та АТ «Ідея банк»;

визнати відсутність у нього заборгованості перед АТ «Ідея банк» за кредитним договором №ВОЗ.293.70377 від 21 квітня 2017 року;

визнати недійсною угоду №С13.177.73081 від 21 червня 2017 року, укладену між ним та АТ «Ідея банк»;

визнати відсутність у нього заборгованості перед АТ «Ідея банк» за угодою №С13.177.73081 від 21 червня 2017 року.

2 вересня 2024 року Голосіївським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закриття провадження у справі в частині вимог:

визнати недійсним кредитний договір №ВОЗ.293.70377 від 21 квітня 2017 року, укладений між ним та АТ «Ідея банк»;

визнати відсутність у нього заборгованості перед АТ «Ідея банк» за кредитним договором №ВОЗ.293.70377 від 21 квітня 2017 року;

визнати недійсною угоду №С13.177.73081 від 21 червня 2017 року, укладену між ним та АТ «Ідея банк»;

визнати відсутність у нього заборгованості перед АТ «Ідея банк» за угодою №С13.177.73081 від 21 червня 2017 року.

Таким чином, судом першої інстанції вирішувався позов в частині позовних вимог про визнання недійсним договору від 15 листопада 2023 року, укладеного між АТ «Ідея банк» та ТОВ ФК «Суперіум».

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 2 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, а саме визнати недійсним договір від 15 листопада 2023 року, укладений між АТ «Ідея банк» та ТОВ ФК «Суперіум»;визнати недійсним кредитний договір №ВОЗ.293.70377 від 21 квітня 2017 року, укладений між ним та АТ «Ідея банк»;визнати відсутність у нього заборгованості перед АТ «Ідея банк» за кредитним договором №ВОЗ.293.70377 від 21 квітня 2017 року;визнати недійсною угоду №С13.177.73081 від 21 червня 2017 року, укладену між ним та АТ «Ідея банк»;визнати відсутність у нього заборгованості перед АТ «Ідея банк» за угодою №С13.177.73081 від 21 червня 2017 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не було встановлено, що спір про недійсність договору виник внаслідок помилки при його укладенні третьою особою, від імені Банку, та пропозиції наданої Банком позивачу підписати заднім числом - 21 червня 2017 року заяву про акцепт публічної оферти, визнавши фотокопію відтиску печатки й підпису «Ідея Банк» на Договорі № В03.293.70377 дійсними. Доказ цих незаконних й неправових дій - (копію не підписаної Заяви) зі сторони відповідача був наданий суду та є у матеріалах справи.

Зазначає, що судом не було встановлено той факт, що сума зазначеної в договорі 31200 гривень, та отриманої в відділені ОТП Банку готівки лише 25 000 грн були різними. Цей факт грубого порушення третьою особою умов Договору підтверджується Заявою на видачу готівки № 004Т01МХІЛ від 24 квітня 2017 року з підписами сторін отже за формою укладення цей факт показує його недійсність та удавану сутність.

Звертає увагу, що судом не було встановлено факт беззаперечного акцепту в поведінці позивача оскільки незгода на підписання Заяви про акцепт публічної оферти - підтверджуються пропозиціями позивача Банку переукласти цей недійсний Договір, які здійснювалась позивачем 5 разів.

Вважає суд не звернув уваги на той факт, що блокування картки в односторонньому порядку зі сторони Банку по іншому Договору № С13.177.73081 від 21 червня 2017 року не має ніякого відношення до вищезазначеної помилки здійсненою третьою особою при укладанні Договору, про яку позивач відразу повідомив Банк, оскільки ці угоди були не пов`язані між собою і Банк йшов на свідоме одностороннє порушення умов Договору №С13.177.73081, використовуючи у такий дивний спосіб власну вимогу визнання фототокопій відтиску печатки й підпису «Ідея Банк» на іншому Договорі № ВОЗ.293.70377 дійсними.

Вказує, що суд не дослідив також факту автоматичного зникнення із вже заблокованої картки позивача 31 жовтня 2017 року, грошей коли з невідомих причин зникло 500 грн, а з 18 на 19 грудня, при наявних коштах на кредитній картці 5355 1606 0755 8030 та її позитивному балансі (внаслідок за версією працівників зазначеного відділу Банку - запровадження нової Програми ПАТ «Ідея Банк») сума заборгованості по картці раптом склала біля 3 000 гр. - факт підтверджується копіями виписками по рахунку банку, які є у матеріалах справи.

Суд також не встановив той факт, що два оспорювані правочини Договір ВОЗ.293.70377, від 21 квітня 2017 року кредитної угоди № С13.177.73081 від 21 червня 2017 року, які є недійсними й такими з причин, що зазначені вище, - були переуступлені відповідачем ТОВ ФК Суперіум 15 листопада 2023 але при цьому судом не встановлено факт неналежного виконання відповідачем умов договорів та дійсність цих правочинів при укладанні угод між відповідачем й третьою особою про переуступку прав вимоги, і саме тому відповідач вважає, що ТОВ ФК «Суперіум» не є стороною у даній справі, і саме тому його виклик у суд, як сторони спору між відповідачем і позивачем не здійснювався.

Звертає увагу, що судом не було встановлено, що ніяких повідомлень про передачу прав вимоги до третіх осіб зі сторони відповідача позивачу не надходило.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

В судове засідання сторони не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач пред`явив позов лише до однієї сторони договору, а інша сторона договору до участі в справі не залучена, то суд вважав відсутніми підстави для задоволення позову внаслідок неналежного складу відповідачів.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що 21 квітня 2017 року між сторонами спору укладений кредитний договір №ВОЗ.293.70377 про надання кредиту на поточні потреби в сумі 31 200 грн на 36 місяців зі змінною ставкою в розмірі 15,5% річних.

21 червня 2017 року між сторонами спору укладено угоду №С13.177.73081 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки з кредитним лімітом в сумі 25 000 грн.

Сторонами не оспорюється та обставина, що 15 листопада 2023 року між АТ «Ідея банк» та ТОВ ФК «Суперіум» був укладений договір, за яким банк відступив право вимоги до позивача за укладеними договорами.

Матеріалами справи встановлено, що судом першої інстанції було розглянуто вимогу позову про визнання недійсним договору від 15 листопада 2023 року, укладеного між АТ «Ідея банк» та ТОВ ФК «Суперіум», оскільки в решті вимог було закрито провадження у справі.

Таким чином, апеляційним судом переглядається рішення суду першої інстанції в частині позовної вимоги про визнання недійсним договору від 15 листопада 2023 року, укладеного між АТ «Ідея банк» та ТОВ ФК «Суперіум», оскільки в решті вимог було закрито провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно із частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у справі, що розглядається, сторонами договору від 15 листопада 2023 року, є АТ «Ідея банк» та ТОВ ФК «Суперіум».

В той же час, позов пред`явлено ОСОБА_1 лише до АТ «Ідея банк». ТОВ ФК «Суперіум» до участі в справі не залучалось.

Таким чином є правильним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки позивач пред`явив позов лише до однієї сторони договору, а інша сторона договору до участі в справі не залучена, то відсутні підстави для задоволення позову внаслідок неналежного складу відповідачів.

Такі висновки суду першої інстанції позивачем ніяким чином не спростовані.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що вимоги апеляційної скарги про розгляд позовних вимог стосовно, яких судом першої інстанції було закрито провадження у справі не можуть розглядатись апеляційним судом, оскільки такі вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 353 ЦПК України ухвала суду про закриття провадження у справі є предметом оскарження в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Як слідує із змісту апеляційної скарги, не погоджуючись із судом першої інстанції в частині вирішення інших вимог позову, позивач не був позбавлений права оскаржити ухвалу суду першої інстанції від 2 вересня 2024 року про закриття провадження у справі в частині таких вимог, однак таким правом не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду справи колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 2 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба