П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/24003/24

Провадження № 22-ц/4815/1099/25

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Левчук О.В.

Рішення суду першої інстанції постановлено

(вступна і резолютивна частини)

о 16 год. 13 хв. 13 травня 2025 року в м. Рівне

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 21 травня 2025 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Маринич В.В.

за участі: сторін та їх представників адвокатів Вітошка Юрія Георгійовича і Соломон Ольги Миколаївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Вітошка Юрія Георгійовича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 травня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок домашнього насильства,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року до Рівненського міського суду Рівненської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд стягнути моральну шкоду, завдану внаслідок домашнього насильства, в розмірі 500 000,00 гривень. Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що сторони з 26 січня 1991 року перебували у шлюбі, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2020 року у справі № 569/1950/20 розірвано. Протягом останніх п`яти років вона потерпає від домашнього насильства з боку відповідача, який поводить себе агресивно, влаштовує за місцем спільного проживання скандали, ображає та принижує її, погрожував фізичною розправою та застосовував до неї фізичне, психологічне та економічне насильство, а також вчиняв інші дії насильницького характеру.

Працівниками правоохоронних органів неодноразово видавались термінові заборонні приписи стосовно кривдника. ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 1732 КУпАП. За направленням правоохоронних органів ОСОБА_1 була влаштована у 2022 році до відділення для осіб, які постраждали внаслідок домашнього насильства. Також постановою Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року у справі № 569/11625/24 видано обмежувальний припис строком на шість місяців стосовно ОСОБА_2 , що мешкає у АДРЕСА_1 , яким було визначено йому заходи тимчасового обмеження. Згідно з інформацією Рівненського районного управління поліції ГУ НП в Рівненській області від 18 червня 2024 року № 16528/200/01-2024 ОСОБА_1 у період часу з 03 квітня 2023 року по 07 травня 2024 року 16 разів зверталася до Рівненського районного управління поліції ГУ НП в Рівненській області про вчинення ОСОБА_2 відносно неї домашнього насильства, погроз, перешкоджання користуватися житловим будинком. Відповідно до висновків психолога від 13 травня 2024 року №153, від 05 квітня 2024 року №103, від 06 липня 2023 року №161 систематично відвідує консультації психолога у Комунальному закладі "Денний центр соціально-психологічної допомоги" Рівненської обласної ради, куди вона звернулася за соціально-психологічною допомогою за вирішенням проблем, пов`язаних із домашнім насильством. За результатами проведеної діагностики у позивача виявлено високий рівень тривоги, виражену реактивність, депресивний стан, що є наслідком пережитого домашнього насильства. Внаслідок постійних стресів, пов`язаних із вчиненням щодо ОСОБА_1 домашнього насильства з боку відповідача, у неї розвинулась хвороба кишківника (діагноз: "злукова хвороба ОЧП з частковим порушенням моторно-евакуаторної функції кишківника").

Тому внаслідок неправомірних дій з вини ОСОБА_2 вона зазнала душевних страждань, страху та переживань у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, що негативно позначилось на її здоров`ї. Отже, позивач, як особа, яка зазнала домашнього насильства, має право на відшкодування моральної шкоди, що узгоджується з вимогами ст. 30 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" та ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

З наведених міркувань просила відшкодувати на її користь моральну шкоду в розмірі 500 000 гривень, спричинену внаслідок вчинення ОСОБА_2 неправомірної поведінки - насильства в сім`ї.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 травня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану внаслідок домашнього насильства, в розмірі 50 000,00 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1 211,20 гривень.

Суд попередньої інстанції дійшов такого висновку, зважаючи на те, що вчинення відповідачем відносно позивача вказаних правопорушень призвело до формування у ОСОБА_1 глибокої психологічної кризи, що суттєво знижує її життєву адаптацію.

На рішення суду представником позивача адвокатом Вітошком Ю.Г. подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, і неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось про залишення поза увагою суду тривалості моральних страждань ОСОБА_1 та поведінки відповідача, який не вчинив жодних дій щодо можливого відшкодування завданої ним позивачу шкоди та не цікавився її станом здоров`я, що викликало у ОСОБА_1 почуття образи та приниження гідності.

З викладених підстав просить змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, збільшивши її розмір з 50 000 гривень до 500 000 гривень.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу інший учасник справи не скористався, хоча про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 09 липня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом з`ясовано, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2020 року у справі №569/1950/20 шлюб між сторонами, який укладено 26 січня 1991 року, розірвано. ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 1732 КУпАП та ч. 2 ст. 1732 КУпАП, що підтверджується постановами Рівненського міського суду Рівненської області від 28 лютого 2020 року у справі № 569/3410/20, від 27 березня 2020 року у справі № 569/1858/20, від 13 серпня 2020 року у справі № 569/12835/20, від 12 березня 2021 року у справі № 569/4532/21, від 05 червня 2024 року у справі № 569/8926/24.

Так, постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 05 червня 2024 року у справі № 569/8926/24, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 1732 КУпАП. Постановою встановлено, що ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно колишньої дружини - ОСОБА_1 та його діями потерпілій могла бути завдана фізична та психологічна шкода. Дане правопорушення носить триваючий характер з 10 березня 2023 року.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року у справі № 569/11625/24 видано обмежувальний припис строком на шість місяців щодо ОСОБА_2 , що мешкає у АДРЕСА_1 , яким визначено йому такі заходи тимчасового обмеження: заборонено ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено наближатися на відстань ближче 100 (сто) метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; місця її перебування та місця її роботи.

З інформації Рівненського районного управління поліції ГУ НП в Рівненській області від 18 червня 2024 року № 16528/200/01-2024 вбачається, що ОСОБА_1 у період часу з 03 квітня 2023 року по 07 травня 2024 року 16 разів зверталася до Рівненського районного управління поліції ГУ НП в Рівненській області про вчинення ОСОБА_2 відносно неї домашнього насильства, погроз, перешкоджання користуватися житловим будинком.

Крім того, вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2023 року у справі № 569/17692/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 1261 КК України та призначено йому покарання у виді 6 (шести) місяців арешту.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у справі № 569/17692/21 вирок суду першої інстанції скасовано у зв`язку з закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК УКраїни, а кримінальне провадження закрите.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ст. 81, ч. 6 ст. 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За правилом ст. 44 КК України звільнення від кримінальної відповідальності це врегульована кримінальним і кримінальним процесуальним законодавством відмова держави від засудження особи, яка вчинила злочин, і від застосування щодо неї примусу у формі покарання. Звільнення особи від кримінальної відповідальності не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У цьому випадку КК виходить зі встановлення факту вчинення особою кримінально караного діяння, а тому передбачені КК підстави для звільнення від кримінальної відповідальності відповідно до положень ст. 49 КК України не є реабілітуючими.

Зважаючи на те, що відповідач на продовженні кримінального провадження та ухваленні виправдувального вироку не наполягав, кримінальне провадження в справі закрито саме за його клопотанням, підстава закриття кримінального провадження не є реабілітуючою. Тому колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції, що між протиправними діями відповідача, його виною у вчиненні кримінального правопорушення та наслідками у виді заподіяння позивачу, як потерпілому у вказаному кримінальному правопорушенні моральної шкоди, існує відповідний причинно-наслідковий зв`язок.

Відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20)).

Відповідно до роз`яснень, зазначених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної ), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав.

Пунктами 4, 5 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди має бути зазначена, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

ОСОБА_1 надано суду довідку № 582 від 11 листопада 2022 року, видану директором Комунального закладу "Рівненський центр соціально-психологічної допомоги" Рівненської обласної ради, звідки видно, що позивач проживала згідно з договором № 2 від 12 серпня 2022 року по 12 листопада 2022 року у цьому комунальному закладі, їй надано соціально-психологічну характеристику, облік соціальних послуг та направлення особи (сім`ї), яка постраждала від насильства та/або насильства за ознакою статі № 1 від 12 серпня 2022 року.

Відповідно до долучених висновків від 06 липня 2023 року №161, від 05 квітня 2024 року № 103, від 13 травня 2024 року № 153, що складені Комунальним закладом "Денний центр соціально-психологічної допомоги" Рівненської обласної ради, позивач систематично відвідує консультації психолога цього комунального закладу, до якого вона звернулася за соціально-психологічною допомогою у вирішенні проблем, пов`язаних із домашнім насильством. За результатами проведеної діагностики у ОСОБА_1 виявлено високий рівень тривоги, виражена реактивність, депресивний стан, що є наслідком пережитого домашнього насильства.

З консультативних заключень лікаря-психотерапевта медичного центру "Оксфорд Медікал" від 03 травня 2024 року та від 20 червня 2023 року видно, що у позивача, зокрема, встановлено діагнози: "післятравматичний стресовий розлад, тривожно-депресивний розлад".

На думку колегії суддів, внаслідок кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зазнала моральних страждань, які полягають в негативних змінах в її житті, а саме переживанні, тривозі, емоційній напрузі, що призвело до формування у неї глибокої психологічної кризи, яка суттєво знижує її життєву адаптацію.

Отже, очевидним є те, що вчинення відповідачем домашнього насильства, завданого адміністративними та кримінальним правопорушеннями, ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди.

Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення, колегія суддів бере до уваги наявність негативних емоцій у позивача, пов`язаних з протиправною поведінкою відповідача, та те, що вчинення ОСОБА_2 відносно позивача зазначених правопорушень призвело до формування у ОСОБА_1 глибокої психологічної кризи, що суттєво знижує її життєву адаптацію,. Також враховано характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, їх тривалість та неможливість їх відновлення.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 000 гривень моральної шкоди.

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість визначеного розміру моральної шкоди, то вони на увагу не заслуговують, оскільки є аналогічними тим доводам, які були викладені у позовній заяві та досліджувались судом попередньої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Цим обставинам суд уже дав детальну і вичерпну оцінку, з чим згодна і колегія суддів.

Незважаючи на те, що згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо цепорушення призвело до неправильного вирішення справи, будь-яких фактів пропроцесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

Отже, аргументи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться лише до суб`єктивної незгоди із висновками суду першої інстанції, неправильного розуміння вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, проте ці доводи правильно оцінені судом, вже були предметом судового перегляду в інших справах та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Вітошка Юрія Георгійовича залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 травня 2025 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 02 грудня 2025 року.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук