ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 грудня 2025 року

м. Харків

справа № 630/1352/25

провадження № 22-ц/818/5701/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Маміної О.В,

суддів колегії Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Шнайдер Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про забезпечення доказів до подання позову, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на ухвалу Люботинського міського суду Харківської області від 16 жовтня 2025 року, постановлену під головуванням судді Сухорукова І.М..

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із заявою про забезпечення доказів до пред`явлення позову, в якій просило витребувати у приватного нотаріуса Омельницької Наталі Валентинівни копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; витребувати з Центру надання адміністративних послуг Люботинської міської ради або від іншого територіального органу, до повноважень якого входять питання реєстрації місця проживання фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу останнього місця реєстрації проживання померлого ОСОБА_1 , інформацію про осіб, зареєстрованих за однією адресою зі спадкодавцем (тупик АДРЕСА_1 ) станом на дату смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 16 жовтня 2025 року у задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення доказів.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, суд першої інстанції не дослідив і не надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному та неупередженому розгляду справи. Зазначає, що отримання позивачем інформації про осіб, які зареєстровані за однією адресою із спадкодавцем ускладнюється тим, що відповідно до ст.5 Закону України Про захист персональних даних персональні дані є інформацією з обмеженим доступом, згідно з статтею 14 поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, ілише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Отже, позивач не має права на отримання даних самостійно. Вказує, що без інформації про спадкоємців, у тому числі тих, хто проживав за адресою останнього місця реєстрації проживання померлого позичальника Банк позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у судовому порядку, адже пред`явлення позову до невідомих осіб не допускається. Зазначає, що без інформації про спадкоємців, у тому числі тих, хто проживав за адресою останнього місця реєстрації проживання померлого позичальника Банк позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у судовому порядку, адже пред`явлення позову до невідомих осіб не допускається. Наголошує, що заявник наразі позбавлений можливості захистити свої права та інтереси в судовому порядку, оскільки не володіє інформацією про спадкоємців, а відтак не може визначити підсудність майбутнього позову та виконати вимоги процесуального закону в частині зазначення у позові інформації про відповідача(ів). Пред`явлення позовів до невідомих осіб, без зазначення відповідача(ів), ЦПК України не допускається.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не наведено підстав для забезпечення цих доказів саме відповідно до положень ст. 116 ЦПК України. Також не зазначено належного обґрунтування необхідності забезпечення доказів у запропонований заявником спосіб. Зокрема, в заяві про забезпечення доказів заявником не доведено, що засіб доказування може бути втрачений або збирання зазначених доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Проте такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Згідно з ч. 1 ст.4, ч. 2 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч. ч. 1, 4ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Суд може витребувати докази також до подання позову, як захід забезпечення доказів, у порядку, встановленомустаттями 116-118 цього кодексу.

Відповідно до ч.ч.1,2ст. 116 ЦПК України, суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Отже, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів.

Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.

Розглядаючи заяву про забезпечення доказів, суд (суддя) має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкодженні, витратити свою доказову цінність тощо).

Відповідно до ч. 1ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів повинні бути зазначені: докази, які необхідно забезпечити; обставини, для доказування яких вони необхідні, обґрунтування необхідності забезпечення доказів.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення доказів, суд першої інстанції виходив з того, що в заяві про забезпечення доказів заявником не доведено, що засіб доказування може бути втрачений або збирання зазначених доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки суд, вирішуючи зазначене питання, не надав належної оцінки доводам заявника щодо необхідності витребування доказів та неможливості їх отримання іншим шляхом.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»(далі - Конвенція).

За змістом пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

Суд першої інстанції доводи заявника щодо неможливості отримати інформацію щодо кола спадкоємців в інший спосіб, а не за ухвалою суду, не врахував та помилково відмовив у задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк».

Тому заява про забезпечення доказів підлягає задоволенню в частині витребування відомостей щодо спадкоємців ОСОБА_1 із зазначенням їх ідентифікаційних даних, адреси реєстрації та місця проживання та інформації про осіб, зареєстрованих за однією адресою зі спадкодавцем на час його смерті.

Підстав для витребування копії спадкової справи колегія суддів не вбачає.

Ухвала суду першої інстанції підлягає скасування.

Керуючись ст. ст.374,379,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Ухвалу Люботинського міського суду Харківської області від 16 жовтня 2025 року скасувати.

Заяву АТ КБ "ПриватБанк" про витребування доказів задовольнити частково.

Витребувати у Приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Омельницької Наталі Валентинівни відомості щодо спадкоємців ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , із зазначенням їх ідентифікаційних даних, адреси реєстрації та місця проживання.

Витребувати з Центру надання адміністративних послуг Люботинської міської ради або від іншого територіального органу, до повноважень якого входять питання реєстрації місця проживання фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу останнього місця реєстрації проживання померлого ОСОБА_1 , інформацію про осіб, зареєстрованих за однією адресою зі спадкодавцем (тупик АДРЕСА_1 ) станом на дату смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 16.12.2025 року.