ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9281/25 Справа № 199/3450/24 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку Білостоцького, 4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпра від 07 липня 2025 року у складі судді Спаї В.В. у цивільній справі №199/3450/24 за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку Білостоцького, 4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті внесків,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на предмет стягнення з них на свою користь 28 256,26 грн, з яких: 27 396 грн заборгованість по внескам за послуги на утримання майна, 483,31 грн - інфляційні втрати, 376,95 грн - 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 01 квітня 2018 року по 01 лютого 2024 року (а.с. 3-14 Том І), збільшивши позовні вимоги 02 серпня 2024 року та 22 листопада 2024 року (а.с.15-18, 63-65 Том ІІ), де в останній редакції вимог загальна сума заборгованості становить 41 766,26 грн, з яких: 40 906 грн основна сума боргу, 483,31 грн інфляційні втрати, 376,95 грн 3% річних у відповідності до положень ст. 625 ЦК України, за період з 01 квітня 2018 року по 01 жовтня 2024 року, а також просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 витрати на ремонт дверей у розмірі 2550 грн. Крім того позивач просив покласти на відповідачів судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн солідарно.

В обґрунтування позову посилається на те, що відповідачі в рівних частках є власниками квартири АДРЕСА_1 та повинні нести витрати з утримання спільного майна співвласників багатоквартирного будинку, балансоутримувачем та управителем якого є ОСББ Білостоцького, 4, що зареєстровано у встановленому законом порядку. Позивач у відповідності до умов договору, що укладений між співвласниками багатоквартирного будинку та ОСББ, у відповідності до протоколу зборів співвласників від 22 січня 2018 року та наказу №7 від 23 січня 2018 року, де затверджений розмір членських внесків, надає у повному обсязі відповідачам послуги з утримання будинку, а відповідачі, як співвласники квартири в цьому будинку, користуються цими послугами позивача. В період з 01 квітня 2018 року по 01 лютого 2024 року відповідачам надавалися послуги з утримання багатоквартирного будинку і прибудинкової території, зокрема, обслуговування прибудинкової території, охорону об`єкту (будинок та прибудинкова територія), обслуговування ліфту, вивіз твердих побутових відходів, освітлення, водопостачання, опалення, заробітна плата персоналу ОСББ. Загальний розмір наданих відповідачам послуг становить 80 524,00 грн, а відповідачами частково відшкодовано витрати на управління будинком за вказаний вище період в загальному розмірі 53 128,00 грн, з чого сума заборгованості відповідачів перед позивачем становить 27 396,00 грн, а, враховуючи, що відповідачі продовжують у повному обсязі користуватись послугами позивача та неповно сплачувати внески за надані послуги, то станом на 01 жовтня 2024 року сума заборгованості по членським внескам становить 40 906 грн, яку відповідачі у добровільному порядку не погашають, що порушує майнові права позивача, за захистом яких останній звернувся до суду.

Зазначене стало підставою і для нарахування за спірний період відповідачам інфляційних втрат та 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, у сумі 483,31 грн інфляційні втрати, 376,95 грн 3% річних, відповідно.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпра від 07 липня 2025 року у задоволенні позову ОСББ «Білостоцького, 4» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено повністю. Судові витрати віднесено на рахунок позивача (а.с. 79-82 Том ІІ).

Рішення суду мотивовано тим, що на підтвердження факту неповної сплати відповідачами витрат за послуги з утримання майна за період з 01 квітня 2018 року по 01 жовтня 2024 року у загальному розмірі 40 906 грн позивач надав як рішення Загальних зборів співвласників, та Протоколи ОСББ Білостоцького, 4, якими встановлювався розмір доплат власників, однак суд першої інстанції вважав, що з наданих документів сутність прийнятих рішень не встановлюється. В актах звіряння не визначено позивачем заборгованості за кожним відповідачем окремо, адже, в силу положень ЗУ Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, кожен з них несе відповідальність у відповідності до розміру частки у права власності на квартиру, а положення ст. 541 ЦК України щодо солідарного обов`язку нести такі витрати у відповідачів відсутній.

Також суд першої інстанції вважав встановленим, що позивачем не надано банківських виписок за спірний період, які є належним доказом розміру внесків, їх дати та платника таких внесків, враховуючи, що частково відповідачем ОСОБА_2 проводились такі оплати, як і не надано доказів, що відповідач ОСОБА_2 уповноважена відповідачем ОСОБА_1 сплачувати внески від його імені, як іншого співвласника квартири. З цього суд вважав, що позивачем не доведено належними доказами ані розміру заборгованості, ані з чого вона складається.

Також суд першої інстанції вважав недоведеними позивачем вимоги, пред`явлені лише до відповідача ОСОБА_1 щодо відшкодування витрат на ремонт дверей у розмірі 2 550 грн, які, нібито, пошкоджені саме ним, зазначаючи, що такі вимоги за своєю правовою природою є вимогами про відшкодування майнової шкоди, що регулюється положеннями ст. 1166 ЦК України та не стосується предмету спору.

Крім цього, у зв`язку із необґрунтованістю позовних вимог позивача не може бути застосований строк позовної давності.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСББ Білостоцького, 4 через свого представника 06 серпня 2025 року подало апеляційну скаргу (а.с. 86-91 Том ІІ), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також стягнути з відповідачів у зв`язку із переглядом судового рішення в апеляційному порядку судові витрати у розмірі 3 633,60 судового збору та 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу по 1/2 частині від цієї суми понесених позивачем витрат з кожного відповідача окремо.

В обґрунтування скаржник зазначив, що судом першої інстанції невірно застосував положення ст. 541 ЦК України, наголошуючи, що у відповідачів відсутній солідарний обов`язок у погашенні заборгованості, тоді як, користуючись житлово-комунальними послугами, які надає їм позивач, солідарна відповідальність співвласників квартир передбачена положеннями ст. 9 ЗУ Про житлово-комунальні послуги. Усі співвласники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку та прибудинкової території, у розумінні ч.2 ст. 382 ЦК України. У цьому контексті спільне майно співвласників багатоквартирного будинку є неподільним предметом зобов`язання, а характер відповідальності відповідачів має бути визначений як солідарний. При цьому скаржник наголосив, що позивач, в силу ст. 543 ЦК України, може вимагати виконання обов`язку як частково, так і в повному обсязі, від усіх боржників разом, а також і від будь-якого з них окремо. Скаржник зазначає, що сплата боргу одним із співвласників передбачає його право регресу до інших співвласників квартири щодо повернення понесених витрат саме у розмірі відповідної частки у спільному майні співвласників квартири.

Разом з цим скаржник відзначає, що, невірно застосовуючи положення ст. 1166 ЦК України, що передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, суд першої інстанції не з`ясував обставин псування відповідачем ОСОБА_1 спільного майна співвласників багатоквартирного будинку, а ремонт дверей, які ним було пошкоджено, відбувався за рахунок сплачених іншими співвласниками будинку членських внесків, що підтверджено наданими письмовими доказами у справі, які судом першої інстанції неправомірно до уваги взято не було. Завдання такої майнової шкоди саме ОСОБА_1 підтверджено протоколами позивача, підписаними іншими співвласниками багатоквартирного будинку, які підтвердили факт нанесення матеріальної шкоди спільному майну цим відповідачем, а останнім таких фактів не спростовано жодним доказом.

Крім того, скаржник наголошує, що тарифи на прибудинкову територію, послуги з цілодобової охорони прибудинкової території та будинку, електроенергії, що потрібна для освітлення, підкачувальних насосів води і тепла, потужність ліфту, як і вивезення твердих побутових відходів, технічного обслуговування ліфту, подача теплової енергії, водопостачання та водовідведення, визначені Протоколами Загальних зборів жильців ОСББ. Також відповідними Протоколами встановлено і фонд заробітної плати з податками для осіб, які обслуговують таке надання послуг. Відповідачами такі Протоколи та рішення ОСББ не скасовані та оскарженню ними не піддавались у встановлений законом порядок, тому суд першої інстанції, на думку скаржника, дійшов помилкового висновку щодо неможливості встановлення сутності рішень Загальних зборів співвласників ОСББ та невзяття цих документів до уваги на підтвердження правомірності позовних вимог щодо стягнення заборгованості відповідачів.

У жовтні 2025 року відповідачі, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подали відзив на апеляційну скаргу (а.с.120-124, 138,139 Том ІІ), в якому зазначили, що судове рішення ухвалено з дотриманням норм як процесуального, так і матеріального права, є законним та має залишитись без змін, а апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Наголосили, що доводи скаржника не знайшли підтвердження в матеріалах справи і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідачі зазначають, що заявлені позивачем вимоги виходять за межі позовної давності, оскільки період, за який просить стягнути позивач заборгованість, зазначений з 01 квітня 2018 року по 20 листопада 2024 року, тоді як позивачем позов поданий 22 квітня 2025 ркоу, тому відповідачі вважаю, що строк позовної давності сплив 31 березня 2025 року. Окрім цього відповідачі наголошують, що Постановою КМУ від 05 березня 2022 року за №206 №Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану встановлено заборону як на нарахування, так і стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги без уточнення періоду, у який така заборгованість виникла. Вважають, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів інфляційних витрат та 3% річних у розмірі 1782+7338=9120 грн не можуть бути задоволені.

Позивачем також не визначено, з чого береться нарахування тарифів, що входить до їх складу, а за період роботи ОСББ не відбулось жодного аудиту про дотримання Правлінням діючого законодавства, як і не було здійснено з відповідачами актів звірки за період з 01 квітня 2018 року по вересень 2023 року, звітів про використання коштів не надається.

Також відповідачі наголосили, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн є завищеними, а у відповідачів відсутній обов`язок у відшкодуванні таких витрат у зв`язку із безпідставністю позову.

Разом з цим відповідачі доповнили свої аргументи тим, що позивачем не доведено пошкодження дверей саме ОСОБА_1

16 жовтня 2025 року скаржник надав додаткові письмові пояснення на заяву та відзив на апеляційну скаргу відповідачів (а.с.141-145 Том ІІ), де наголосив, що доводи відповідачів щодо пропуску строку позовної давності позивачем є безпідставними та не відповідають чинному законодавству, оскільки після введення карантину з 12 березня 2020 року доповнено п.12 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, яким передбачено продовження строків, зокрема, за ст. 257,258 ЦК України, на строк дії карантину, а з 24 лютого 2022 року у відповідності до ЗУ Про правовий режим воєнного стану введено на території України воєнний стан і на момент введення цього стану також діяв карантин, та п.19 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні строки, встановлені, зокрема, ст. 257-259 ЦК України, продовжуються на строк його дії. Позивач звернуся до суду з цим позовом 22 квітня 2024 року, а тому строк позовної давності за період стягнення заборгованості відповідачів, що обчислюється з 01 квітня 2018 року та до жовтня 2024 року, не сплинув.

Також безпідставними є доводи, що позивач має намір стягнути з них інфляційні втрати та 3% річних у загальному розмірі 9120 грн, що не відповідає ані обґрунтуванню позовних вимог, ані наданому розрахунку такого грошового відшкодування.

Крім того скаржник наголосив, що ОСББ є самоорганізацією співвласників, які самостійно управляють своїм будинком, а позивач є постачальником комунальних послуг та лише організовує належне їх надання та обслуговування мешканців будинку, тому має право нараховувати та стягувати заборгованість по внескам на утримання будинку та житлово-комунальних послуг. Скаржник наголосив, що неодноразово на адресу відповідачів надсилались вимоги про сплату заборгованості з додатком у вигляді актів звірки взаєморозрахунків, однак, відповідачі у добровільному порядку не намагались налагодити контакт з позивачем, що підтверджується, зокрема, зверненням позивача до суду із заявою про судовий наказ щодо стягнення з них заборгованості за період з листопада 2014 року по жовтень 2017 року, та судовим наказом Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська такий судовий наказ було видано. Між позивачем та відповідачами укладено договір про реструктуризацію заборгованості, яка стягнута судовим наказом, де визначено графік погашення. При цьому, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 26 листопада 2024 року у справі №199/3271/24 з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість по сплаті членських внесків у розмірі 60 135,68 грн, що наразі знаходиться на примусовому виконанні.

Щодо доводів відповідачів про наявність пільг, як багатодітної сім`ї, то скаржник зазначає, що такі пільги за житлово-комунальні послуги нараховувались сім`ї за квартирою АДРЕСА_2 цього ж будинку, а у даній справі предметом спору є заборгованість по квартирі АДРЕСА_3 .

Щодо тверджень відповідачів про оплату заробітної плати, скаржник наголосив, що жодних скарг від членів ОСББ на діяльність голови ОСББ не надходило, а відповідачі не наводять жодної ситуації чи доказів порушення головою ОСББ своїх повноважень та обов`язків, а тому такі доводи є виключно суб`єктивною думкою відповідачів.

Надані ними квитанції до відзиву на апеляційну скаргу не стосуються спірного періоду заборгованості, а тому не можуть бути узяті до уваги судом апеляційної інстанції, витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими та відповідають діючому законодавству і фактичним витратам позивача.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати із частковим задоволенням позовних вимог з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСББ Білостоцького, 4, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позивачем належними доказами своїх позовних вимог щодо наявності та дійсного розміру заборгованості відповідача перед позивачем за послуги управителя багатоквартирного будинку, власниками квартири в якому є відповідачі, що стало підставою і для нерозгляду питання щодо застосування строку позовної давності, про який зазначили відповідачі.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСББ «Білостоцького, 4» є юридичною особою, створеною 08 листопада 2006 року в організаційно-правовій формі об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (а.с. 26-32).

Відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 11 липня 2017 року на праві спільної часткової власності (по 1/2 частці в праві власності кожному) належить квартира АДРЕСА_4 . Отже, відповідачі є членами Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білостоцького, 4».

Між сторонами існує спір щодо розміру заборгованості по внесками на утримання і ремонт приміщень, яка утворилася у період з 01 квітня 2018 року по 01 жовтня 2024 року.

Позивач підтверджує юридичний факт виникнення заборгованості відповідачів та її розмір Статутом в редакції від 22 квітня 2019 року (а.с 18-24), рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 20 листопада 2017 року №4762 (а.с. 34-35), протоколами загальних зборів співвласників ОСББ «Білостоцького, 4» (а.с. 38-54, 61-62, 68-70, 74-85), протоколами засідання правління ОСББ «Білостоцького, 4» (а.с. 55, 57-60, 63-67, 71-73, 86-87), актами звіряння (а.с. 95-96, 171, 180).

Відповідач ОСОБА_2 надала суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій просила суд застосувати цей строк, та одночасно зазначила про те, що утримання 4-х консьєржів та 3-х охоронців не входить до комунальних послуг, на жодну послугу немає договору, звіт за використання коштів не надається, відповідач здійснює оплату вчасно (а.с. 140).

Також нею долучені письмові докази, на підставі яких встановлено, що нею здійснювалася оплата на користь позивача в період 2021 - вересень 2023 років (а.с. 141-153).

З`ясовуючи характер спірних правовідносин та застосовуючи положення ст. 319,322,385,509,525,526,530 ЦК України, положення ЗУ Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, ЗУ Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, ст. 2,5,7,9,26 ЗУ Про житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції вважав, що між учасниками справи виникли правовідносини з відповідальності за порушення зобов`язання, що виникло на підставі закону, однак позивачем розмір та склад заборгованості кожного окремо із відповідачів не доведено, та встановлення коли і хто з відповідачів та в якому розмірі сплачувалось позивачеві внески на утримання багатоквартирного будинку не можливо.

Колегія суддів не погоджується як з висновками суду першої інстанції, так і з встановленими фактичними обставинами справи.

Так, колегією суддів зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, положеннями ЗУ«Про житлово-комунальні послуги», ЗУ«Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», ЗУ«Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572.

Так, відповідно до положень ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права.

Положеннями ст.ст.11, 525 ЦК України передбачено, що підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є акти цивільного законодавства, акти органів державної влади, акти органів місцевого самоврядування. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами ст.ст.319, 322, 382 ЦК України передбачено, що власність зобов`язує. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

За змістом норм ст.ст.7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Колективний споживач зобов`язаний забезпечувати розподіл між споживачами, об`єднаними таким колективним споживачем, обсягу спожитих комунальних послуг відповідно до законодавства (крім випадку, коли співвласниками визначено іншу особу, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Пунктом 7 Правил передбачено, що власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно ст.385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту. Аналогічне положення містить ст.ст.1, 6 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Згідно норми ст.4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. Господарче забезпечення діяльності об`єднання може здійснюватися власними силами об`єднання (шляхом самозабезпечення) або шляхом залучення на договірних засадах суб`єктів господарювання.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори, рішення яких, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників. Рішення загальних зборів може бути оскаржене в судовому порядку. До виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься, зокрема, визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників.

Нормою ст.12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що витрати на управління багатоквартирним будинком включають: 1) витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; 2) витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; 2-1) витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності; 3) витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення; 4) інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом. Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

Відповідно до положень ст.22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» для забезпечення утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку, включаючи поточний ремонт, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, водопостачання та водовідведення, теплопостачання і опалення, отримання послуги з управління побутовими відходами, об`єднання за рішенням загальних зборів має право: задовольняти зазначені потреби самостійно шляхом самозабезпечення; визначати управителя, виконавців окремих житлово-комунальних послуг, з якими усі співвласники укладають відповідні договори; виступати колективним споживачем (замовником) усіх або частини житлово-комунальних послуг. Самостійне забезпечення об`єднанням утримання і експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у багатоквартирному будинку може здійснюватися безпосередньо співвласниками, а також шляхом залучення об`єднанням фізичних та юридичних осіб на підставі укладених договорів. Для фінансування самозабезпечення об`єднання співвласники сплачують відповідні внески і платежі в розмірах, установлених загальними зборами об`єднання.

Положеннями ст.23 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що внески на утримання і ремонт приміщень або іншого майна, що перебуває у спільній власності, визначаються статутом об`єднання та/або рішенням загальних зборів.

Нормою ст.20 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» встановлено, що частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності.

За змістом ст.ст.16, 17 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання має право укладати договори, встановлювати порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів, здійснювати контроль за своєчасною сплатою внесків і платежів. Для забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов`язків об`єднання має право вимагати від співвласників своєчасної та у повному обсязі сплати всіх встановлених цим Законом та статутом об`єднання внесків і платежів, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів.

Положеннями ст.15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що співвласник зобов`язаний виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень, своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники багатоквартирного будинку зобов`язані, окрім іншого, виконувати рішення зборів співвласників, своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Положеннями ст.13 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що у разі відмови співвласника сплачувати внески і платежі на утримання та проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна об`єднання або за його дорученням управитель має право звернутися до суду.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно з положеннями ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що грунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

За ч.1 ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Нормою ч.1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Колегією суддів встановлено, що позивач є зареєстрованою у встановленому законом порядку неприбутковою юридичною особою, створеною співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_5 та має назву АДРЕСА_6 , що підтверджено належними письмовими доказами та чого не заперечували відповідачі.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_3 у зазначеному будинку та мають по 1/2 частці у власності цієї квартири, що також не заперечувалось жодною із сторін спору.

Позивач, це об`єднання, яке є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту. Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих і нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Ст. 10 Закону №2866-ІІІ визначено, що вищим органом управління об`єднання є загальні збори. До виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься, зокрема, затвердження статуту об`єднання, внесення змін до нього; обрання членів правління об`єднання; питання про використання спільного майна; затвердження кошторису, балансу об`єднання та річного звіту тощо.

Колегія суддів відзначає, що позивач має право вимоги до співвласників багатоквартирного будинку, які порушують умови Статуту, рішення Загальних зборів та інших документів, що ухвалюються на таких зборах, якими, в даному випадку, є відповідачі, як співвласники майна будинку в цілому. Також відповідальність таких співвласників будинку є неподільною, зокрема, між співвласниками окремої квартири, якими є відповідачі.

З цього колегія суддів доходить висновку, що відповідачі, як співвласники окремої квартири, в силу ст. 541 ЦК України, мають солідарний обов`язок перед позивачем за надані ним послуги як житлові, так і комунальні для їх квартири в цілому, а виконання одним із співвласників квартири такого обов`язку є підставою для звернення до іншого співвласника в порядку регресу, у розумінні положень ст.544 ЦК України, чого суд першої інстанції помилково не врахував та дійшов невірного висновку про те, що відповідачі несуть відповідальність перед позивачем кожен окремо порівняно з їх часткою власності у квартирі.

Разом з цим належить зазначити, що відповідачі, які є солідарними боржниками перед позивачем, мають право оскаржити будь-яке рішення Правління ОСББ, надати заперечення на відомості, зафіксовані у Протоколах зборів співвласників тощо.

Натомість колегією суддів не встановлено, що відповідачі у будь-який спосіб вчиняли дії на оскарження як рішень ОСББ, так і Протоколів, в яких визначались та погоджувались тарифи на видатки на обслуговування будинку та прибудинкової території, комунальні послуги у відповідачі до рішень виконкому Дніпровської міської ради, наданих до позову, тому контаргументи відповідачів на апеляційну скаргу позивача щодо невірності та невизначеності певних тарифів ОСББ, перевищення повноважень головою Правління та відсутності актів звірки, перевірки аудиту, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі контраргументи не підтверджують жодним письмовим доказом.

Колегія суддів приймає до уваги та вважає їх слушними доводи скаржника щодо наявності заборгованості відповідачів за визначений період з 01 квітня 2018 року по жовтень 2024 року у загальному розмірі 40 906 грн, а відповідачами контррозрахунку у заперечення розрахунку позивача, який у колегії суддів сумніву не викликає, не надавалось ані суду першої інстанції, ані при розгляді апеляційної скарги позивача.

З наведено встановлено, що відповідачі, як співвласники квартири у багатоквартирному будинку АДРЕСА_5 , в силу закону зобов`язані виконувати низку рішень загальних зборів ОСББ «Білостоцького, 4» за 2018-2024 роки, якими (рішеннями) визначено розмір та порядок сплати співвласниками багатоквартирного будинку обов`язкових внесків та платежів, спрямованих на покриття витрат на утримання такого будинку та прибудинкової території, сплати певних житлово-комунальних послуг.

Доказів щодо оскарження наданих до позову рішень загальних зборів як на момент розгляду справи судом першої інстанції, так і колегією суддів відповідачами не надавалось, а тому такі рішення, Протоколи тощо не скасовувались у встановленому законом порядку і є чинними та обов`язковими для виконання, зокрема, відповідачами по справі. Однак, внаслідок того, що відповідачі належним чином означені рішення загальних зборів ОСББ «Білостоцького, 4» в частині сплати обов`язкових внесків та платежів не виконують, у них перед позивачем утворилась заборгованість за вказаний у позові період та у вказаному в позові розмірі. Наведені обставини зумовлюють виникнення у позивача права для звернення до суду із даним позовом, який за встановлених фактичних обставин та підстав колегія суддів вважає обґрунтованим та доведеним, а, відтак, таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Контраргументи відповідачів щодо внесення оплати за комунальні послуги, що, на їх думку, не враховано позивачем, колегія суддів не може вважати таким, що відповідає дійсності, адже жодним письмовим доказом це не підтверджується та іншого розрахунку ніж наданий позивачем, відповідачами не надавалось.

Наведені вище висновки колегії суддів, покладені в основу результату розгляду даної цивільної справи, узгоджуються із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 грудня 2019 року по справі №910/6471/18, а також правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 22 лютого 2018 року по справі №910/13182/17, від 11 травня 2018 року по справі №922/3087/17, від 22 травня 2018 року по справі №910/12065/17, від 10 січня 2019 року по справі №522/1654/13-ц, від 06 березня 2019 року по справі №679/49/16-ц, від 14 липня 2020 року по справі №466/8748/16-ц.

Разом з цим спростовуються контраргументи відповідачів щодо неврахування позивачем пільг їх сім`ї, як багатодітної, наданими письмовими доказами у вигляді довідки від 25 березня 2011 року та витягу з протоколу №182 від 22 березня 2011 року засідання комісії АНД виконкому по розгляду скарг та заяв громадян, що стосуються житлових субсидій та адресної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям (а.с.151 Том ІІ), де відповідач ОСОБА_1 зазначає про проживання багатодітної сім`ї у квартирі АДРЕСА_7 (наразі АДРЕСА_5 ).

Наданими документами не підтверджується звернення відповідачів щодо оформлення субсидій та пільг за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_3 цього ж будинку, де послуги надає ОСББ Білостоцького, 4.

Натомість, за наданими позивачем письмовими доказами вбачається тривала несплата, зокрема, у повному обсязі відповідачами послуг позивача, який періодично звертається до суду за захистом майнових прав.

Крім того, керуючись вимогами ст. 625 ЦК України, де зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, колегія суддів вважає, що скаржником повністю доведено і його право нарахування грошової відповідальності відповідачів за порушення умов Статуту, рішень Загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку та положень спеціальних законів України, які регулюють такі правовідносини, що наведені вище.

Тому колегія суддів вважає, що позивачем правомірно нараховані інфляційні витрати в розмірі 483,31 грн., 3% річних в розмірі 376,95 грн, а твердження відповідачів щодо інших сум такої грошової їх відповідальності матеріали справи не містять.

Таким чином, оскільки колегією суддів встановлено порушення майнових прав позивача з боку відповідачів, що є підставою і для нарахування на суму боргу грошової відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, тому з останніх належить стягнути як суму заборгованості по сплаті внесків за надані послуги позивача, так і інфляційні втрати та 3% річних за положеннями ст. 625 ЦК України.

Однак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не розглядав по суті клопотання відповідачів про пропуск позивачем позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, з посиланням на те, що заборгованість розрахована з 2018 року, а до суду позивач звертається у травні 2025 року.

Колегія суддів наголошує, що, враховуючи встановлення порушення майнових прав позивача з боку відповідача, належить розглянути таку заяву відповідачів по суті.

Так, твердження відповідачів про пропуск позивачем строку позовної давності не відповідають Прикінцевим та перехідним положеннями ЦК України, де у п.12 зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Так, колегією суддів встановлено, що з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на усій території України було встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами).

Колегія суддів наголошує, що на час введення на усій території України карантинних обмежень з 12 березня 2020 року строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України для звернення позивача з даним позовом не сплив, а тому, на підставі п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, він був продовжений до 30 червня 2023 року включно.

Позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Крім того, відповідно до п.19 Перехідних та Прикінцевих положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Також такі аргументи відповідачів не відповідають і п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, внаслідок чого колегія суддів наголошує, що з урахуванням продовження положень ст. 257 ЦК України як на період встановленого по усій території Україні карантинних обмежень, так і зупинення такого строку у зв`язку із введенням на усій території України воєнного стану, позивачем загальний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, не пропущений станом на день подання позову у травні 2025 року, адже воєнний стан триває.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що, приймаючи до уваги заявлення відповідачем про застосування строку позовної давності, період, за який кредитор має право стягувати заборгованість (в тому числі за житлово-комунальні послуги), визначається строком позовної давності. Тобто, якщо є заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг за 5 років, то відповідна організація має право звернутися з позовом про стягнення боргу тільки за останні три роки.

У справі, що переглядається, позивачем заявлено період стягнення з 01 квітня 2018 року по 20 листопада 2024 року, однак колегія суддів доходить висновку, що, враховуючи звернення позивача до суду у травні 2025 року, тому початок періоду стягнення належить визначити з жовтня 2021 року.

Так, у відповідності до розрахунку заборгованості відповідачів перед позивачем (а.с.99-101 Том І), колегія суддів встановлює, що за період з 01 жовтня 2021 року по 01 січня 2024 року заборгованість по сплаті послуг відповідачів, з урахуванням часткової оплати, перед позивачем становить 18 858 грн, за період з лютого по листопад 2024 року (а.с.66 Том ІІ) - 14 818 грн, а всього 33 676 грн.

Отже, загальна сума заборгованості відповідачів перед позивачем за період з жовтня 2021 року по листопад 2024 року становить 33 676 грн, яку і належить стягнути з відповідачів на користь позивача.

Що ж стосується заявлених вимог по інфляції та 3% річних, то слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України в правовій позиції, викладеній у рішенні від 16 грудня 2015 року № 6-2023цс15 зазначив, що закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що частина заявленого у позові позивачем періоду у рамках ст. 625 ЦК України зачіпає дати законодавчо встановленої заборони та такі нарахування у зв`язку із веденням в країні воєнного стану.

Так, відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» визначено установити, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі.

Пунктом 2 зазначеної вище постанови визначено, що постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Станом як на день подання позивачем позову у травні 2024 року, так і на день розгляду справи по суті воєнний стан в країні триває.

Однак, колегія суддів наголошує, що позивачем заявлено вимогу про застосування такої грошової відповідальності за невиконання грошового зобов`язання відповідачами, у відповідності до ст. 625 ЦК України, лише за період з березня 2018 року по лютий 2020 року, який не увійшов до меж трирічного строку позовної давності, що визначений колегією суддів, за який належить проводити стягнення, а тому і не застосовується колегією суддів на загальну заборгованість відповідачів перед позивачем.

Розглядаючи вимоги позивача щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 витрат на ремонт дверей в сумі 2550 грн, то такі вимоги за своєю правовою природою є вимогами про відшкодування майнової шкоди та регулюються положеннями ст. 1166 ЦК України.

Колегія суддів наголошує, що, хоча позивачем і надані письмові докази у вигляді рахунку на оплату та накладної на загальну суму ремонту дверей, однак не доведено у повній мірі належними і допустимими доказами спричинення саме цим відповідачем такої майнової шкоди позивачу, яку він повинен нести особисто.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, приймаючи доводи апеляційної скарги до уваги, враховуючи вище викладене, з відповідачів у солідарному порядку належить стягнути на користь позивача загальну суму заборгованості за надані послуги утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 33 676 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 3028 грн, а з кожного окремо по 1514 грн.

Що стосується вимог позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12000 грн, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Нормами ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частинами 4-5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено,що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

До правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року по справі №379/1418/18, від 13 грудня 2022 року по справі №695/2483/20.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19, від 02 грудня 2020 року по справі №317/1209/19, від 22 січня 2021 року по справі №925/1137/19, від 03 лютого 2021 року по справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року по справі №753/1203/18, від 21 грудня 2022 року по справі №357/9210/18.

Учасник справи повинен деталізувати опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення/визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Зазначення в акті приймання-передачі наданих послуг переліку наданих послуг та фіксований розмір гонорару адвоката є належним розрахунком/детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Наведена правова позиція узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року по справі №922/1964/21.

Представником позивача подано у серпні 2024 року, тобто, до ухвалення рішення по суті в порядку спрощеного позовного провадження, заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, що відповідає встановленому строку та порядку.

До заяви долучено копію Договору № 01/02 про надання послуг з адвокатської діяльності від 01 лютого 2024 року, укладеного між позивачем та АО Центр правового рішення, рахунок №02/08 від 02 серпня 2024 року з визначенням назви послуги, та вартості такої послуги на загальну суму 12 000 грн, та Акт №02/08 наданих послуг з адвокатської діяльності від 02 серпня 2024 року про виконання визначених послуг.

Враховуючи незначну складність справи, об`єм доказової бази, обсяг наданих адвокатом послуг, предмет спору та ціну позову, з огляду на критерії розумності та пропорційності, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 3500 грн, а з кожного відповідача окремо по 1750 грн.

Керуючись ст. ст. 133,137,141, 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку Білостоцького, 4 задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпра від 07 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку Білостоцького, 4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті внесків задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку Білостоцького, 4 () заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у загальному розмірі 33 676 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку Білостоцького, 4 () судовий збір за подання позову у розмірі 1514 грн та витрати за послуги правової допомоги у розмірі 1750 грн, а всього 3 264 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку Білостоцького, 4 () судовий збір за подання позову у розмірі 1514 грн та витрати за послуги правової допомоги у розмірі 1750 грн, а всього 3 264 грн.

В іншій частині вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна