ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/984/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приходько Л. А.,

суддів: Бездрабко В. О.,

Радченка С. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Таскомбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Харкан Оксани Володимирівни на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Зуб І.Ю.,

встановив:

У жовтні 2021 року Акціонерне товариство «Таскомбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувало на те, що 18 лютого 2019 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 було укладено Заяву-договір №302/5986422-СК про приєднання до Публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, за умовами якого позичальник отримав: суму наданого кредитного ліміту 63 759,00 грн., тип кредиту кредитна лінія, строк користування 12 місяців з автоматичною пролонгацією на такий самий строк, процентна ставка за користування кредитом з 18 лютого 2019 року - 43,20%, цільове призначення кредиту на споживчі потреби.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором станом на 01 квітня 2021 року виникла заборгованість за договором, яка становить 74 961,28 гривні, та складається із: заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. простроченої) 54758,08 гривні, заборгованості за процентами (в т. ч. простроченої) 20203,20 гривні.

Посилаючись на викладені обставини позивач просив суд стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» загальну суму заборгованості в сумі 74961,28 гривни та вирішити питання щодо відшкодування судових витрат у вигляді суми сплаченого судового збору в сумі 2270,00 гривні

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 11 березня 2025 року позовні вимоги задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» заборгованість за Заявою-договором №302/5986422-СК від 18.02.2019 року, яка станом на 01.04.2021 року становить 74 961,28 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» судовий збір в розмірі 2 270,00 грн.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 30 червня 2025 рокуу задоволені заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Харкан О.В., діючи від імені ОСОБА_1 , просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу представник відповідача посилався на неповне з`ясування судом обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема зазначав, що між сторонами існують взаємовідносини щодо відшкодування завданих збитків, а тому положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не підлягають застосуванню, оскільки вони не включають в себе майнові елементи договорів комерційного чи товарного кредитів.

Зазначивши, що при підписанні заяви-договору між позивачем та відповідачем, у даному документі не знайшли свого відображення істотні умови договору про споживчий кредит, а саме: не визначено проценту ставку за кредитом, її тип, порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів

Окрім того суд першої інстанції не врахував, що відповідачем було здійснено погашення чи часткове погашення боргу, не встановив підстав для звільнення відповідача від обов`язку по поверненню використаних ним кредитних коштів у вказаному розмірі, або для зменшення вказаної суми боргу, оскільки неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за договором призвело до порушення прав кредитора - позивача, дійшов висновку, що порушене право підлягає поновленню шляхом стягнення з відповідача заборгованості за наданим кредитом, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. З урахуванням викладеного вище, у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача відсотків суд І інстанції мав відмовити

У заяві-договорі позичальника від 18 лютого 2019 процентна ставка не зазначена, окрім того у заяві-договорі, наданій позивачем в копії, відповідач проставив свій підпис, яким підтверджує, що приймає (акцептує) умови Публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК», яка розміщена разом з Додатками, Тарифами, Паспортом споживчого кредиту тощо на сайті банку. Проте, до матеріалів справи долучено копію Типової форми Публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, без підпису відповідача на ньому про ознайомлення саме із цією редакцією Публічної пропозиції.

До позовної заяви долучено Тарифи без підпису відповідача на них про ознайомлення саме із цією редакцією Тарифів та Умов обслуговування.

Також до позову не долучено доказів щодо розміру встановленого кредитного ліміту по рахунку позивача. Натомість, долучені до позовної заяви виписки про рух грошових коштів на рахунку не містять інформації про дату та розмір встановленого кредитного ліміту та умови його використання.

В даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої

Враховуючи зазначене, на думку скаржника, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Таким чином, кредитний договір укладається в письмовій формі, у якому сторонами погоджується розмірі кредиту, розмір відсоткової ставки, порядок застосування неустойки за порушення грошового зобов`язання, порядок погашення заборгованості, та інші умови

З огляду на вищевикладене, на підставі наданих позивачем доказів, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ «ТАСКОМБАНК» дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону № 1023 XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які зазначав при подачі позову.

У письмовому відзиві на скаргу представник АТ «Таскомбанк» Бойко О.С. посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, вказуючи, що на її думку, рішення суду є законним та обґрунтованим.

При цьому зазначив, що позичальник був ознайомлений та поголився зі змістом Кредитного договору умовами отримання продукту «Велика П`ятірка», та умов про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, та повністю з ними згодна. Окрім того, Позичальник підтвердив, що він ознайомлений та у письмовій формі у повному обсязі отримав інформацію, визначену статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування» , підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних Позичальником умов кредитування. Зазначивши, що підписавши даний Договір, Позичальник погодився із запропонованими йому умовами кредитування, форматом та складовими Договору порядком обслуговування зобов`язання тощо.

У письмовій відповіді на відзив на апеляційну скаргу адвокат Харкан О.В., діючи від імені ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність доводів позивача, зазначила, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Акціонерне товариство «Таскомбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Окрім того, зазначила, що Банк належними доказами не довів досягнення сторонами договору погодження щодо сплати процентів за користування кредитом, а тому обґрунтованим було би стягнення тільки тіла кредиту за вирахуванням з нього відсотків, сплачених відповідачкою. З доказів, що містяться в матеріалах справи вбачається, що сторони кредитного договору не погодили процентну ставку за укладеним кредитним договором, а тому, на її думку, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про стягнення з відповідача процентів за договором. Типову форму публічної пропозиції Банку та тарифи з обслуговування кредиту відповідачка не підписувала, а тому вони не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-договору, на що посилається позивач

Також, зазначила, що з матеріалів справи не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги Банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, Банком в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які Банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. Оскільки надання кредиту, розрахунково-касове обслуговування це обов`язок кредитодавця за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь кредитодавця.

Доводи позивача в відзиві на апеляційну скаргу про те, що відповідачка підписавши кредитний договір, засвідчила, що згодна з його умовами, а дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування, вважаємо необґрунтованими, безпідставними. Банком в порушення вказаних вимог процесуального закону ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано жодного доказу на підтвердження законності нарахування заборгованості по комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Враховуючи зазначене просила рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11 березня 2025 року у справі №766/21663/21 скасувати. Прийняти нове рішення яким відмовити у задоволені позовних в повному обсязі.

Стягнути з Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2724 грн

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається зі змісту позовної заяви Банк звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що 18 лютого 2019 року між Акціонерним товариством «Таскомбанк» та ОСОБА_1 укладено Заяву-договір №302/5986422-СК про приєднання до Публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, у якій ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку «Велика П`ятірка» типу MasterCard World неіменна з сумою бажаного кредитного ліміту у розмірі 63759,00 грн., річна відсоткова ставка 43,2% річних, строк кредитування 12 місяців з автоматичною пролонгацією з моменту встановлення кредитного ліміту на аналогічний строк та цільове призначення кредиту - споживчі цілі.

Підписавши кредитний договір відповідач підтвердив факт ознайомленості, обізнаності та розуміння Публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (розміщені на сайті www.tascombank.com.ua), правил обслуговування корпоративних клієнтів та Тарифів Банку, просив відкрити поточний рахунок у гривні, операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів та виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку, надав свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку згідно внутрішніх нормативних документів Банку.

АТ «Таскомбанк» свої зобов`язання за договором виконано, а ОСОБА_1 тривалий час свої зобов`язання за договором не виконувала та станом на 01 квітня 2021 року в загальній сумі 74 961,28 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в сумі 54758,08 грн., заборгованості за простроченими відсотками в сумі 20203,20 грн.

На підтвердження погодження умов договору позивачем додано до матеріалів позовної заяви копію заяви-договору про приєднання до публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №302/5986422-СК, копію Пакету послуг «Кредитка» (для продукту «Картка «Велика п`ятірка»), витяг з Публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, копію заяви на безготівкове перерахування, розрахунок заборгованості позичальника, виписку по особовому рахунку відповідача, копію-повідомлення вимоги.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, виходив з того, що позовні вимоги є такими що ґрунтуються на законі та відповідають умовам кредитного договору, укладеному між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 18 лютого 2019 року.

Проте з таким висновком суду колегія суддів в повному обсязі погодитися не може, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги АТ «Таскомбанк» зазначав, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, оскільки відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, і що відповідач поставив підпис в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За правилами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що 18 лютого 2019 року ОСОБА_1 підписала Заяву-договір №302/5986422-СК про приєднання до Публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

Відповідно до частин 1, 2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.ч.1, 2 статті 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина1 статті 626 ЦК України).

В силу вимог частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як передбачено частиною 1 статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Із положень частини 1 статті 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Однак, з матеріалів справи не вбачається, з якими саме Умовами підключення до клієнт-банку «ТАС24», Правилами обслуговування корпоративних клієнтів, Тарифами та Публічною пропозицією АТ «Таскомбанк», що розміщена на сайті банку, відповідач ознайомився та погодився, підписуючи заяву, а також те, що анкета-заява містить відомості, які б вказували, зокрема, на: домовленість сторін про розмір відсотків за користування кредитом, підтвердження видачі позивачем та одержання відповідачем певної кредитної картки, порядок нарахування відсотків, домовленості сторін про розмір відсотків відповідно до статті 625 ЦК України, порядку нарахування неустойки.

Тобто, в даному випадку неможливо застосувати до правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме доданий до позовної заяви витяг з Умов, які надав банк, відповідач розумів та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17.

Щодо посилань позивача на те, що сума кредиту, строк кредитування, розмір процентної ставки обумовлені тарифами та умовами обслуговування пакету послуг «Кредитка», який є невід`ємною частиною кредитного договору і який відповідачем підписаний із позначкою про отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування, слід зазначити наступне.

Так, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частинв 3 статті 1054 ЦК України).

Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення ( частина 1 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до частини 2 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

При цьому, згідно із статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.

Отже, тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту.

Матеріали справи не містять відомостей щодо підписання позичальником паспорту споживчого кредиту.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частин 1, 2 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

В силу частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду з даним позовом банк на підтвердження заявлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитом надав суду: виписку по особовим рахункам кредитного договору ОСОБА_1 за період з 18 лютого 2019 року по 01 квітня 2021 року, розрахунок заборгованості по кредитному договору № 302/5986422-СК від 18 лютого 2019 року, станом на 01 квітня 2021 року, заяву-договір про приєднання до публічної пропозиції АТ «Таскомбанк», витяг з публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» та пакетом послуг «Кредитка» (для продукту «Картка «Велика п`ятірка»).

Однак, підписана відповідачем заява-договір про приєднання до публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 302/5986422-СК від 18 лютого 2019 року не містить розміру процентної ставки за використання наданих кредитних коштів, обґрунтовуючи право вимоги заборгованості за відсотками, позивач у позовній заяві послався на Умови надання та обслуговування кредитної лінії, однак вказаного документу суду не надав.

Надані позивачем тарифи та умови обслуговування пакету послуг «Кредитка» (для продукту «Картка «Велика п`ятірка»), яким передбачений процент за користування кредитною лінією у розмір 43,2% річних, не є належним доказом погодження між сторонами всіх істотних умов банківського договору, оскільки тарифи та умови позичальником не підписані, а вказана у ньому інформація носить лише інформаційний характер щодо користування різними типами банківських карток та не є частиною кредитного договору.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків за користування коштами.

Таким чином за відсутності достатніх підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів, надані Банком докази не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору з визначенням розміру відсотків за його користування, оскільки достовірно не підтверджують вказані обставини.

У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила частини 1 статті 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19), яка згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.

В той же час, як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Визначаючи розмір заборгованості по тілу кредиту, що підлягає стягненню з позичальника на користь Банка, на підставі наданих Банком розрахунків заборгованості, суд першої інстанції не перевірив їх відповідність умовам укладеного між сторонами договору.

Відповідно до розрахунків заборгованості за договором №б/н від 01 квітня 2021 року вбачається, що Банком за рахунок тіла кредиту погашалися нараховані проценти за користування кредитними коштами.

Проте, як зазначалось вище, в заяві-договорі позичальника від 18 лютого 2019 року, підписаної сторонами, відсутні відомості, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також можливість погашення цих відсотків за рахунок кредиту. А надані позивачем витяг з Тарифів та витяг з Умови і Правил надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору, оскільки вони позичальником не підписані, а матеріали справи не містять відомостей, що при укладенні договору саме вони були надані позичальнику.

Додана до позовної заяви виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення, операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції).

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківська виписка з рахунку позичальника є належним та допустимим доказом у справі, що підтверджує рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписка за картковим рахунком, додана банком до позовної заяви, є належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором.

Перевіривши розрахунок заборгованості у сукупності з випискою по картковому рахунку позичальника колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 використано кредитних коштів на загальну суму 63759,00 грн., з яких повернуто 40170,52 грн (31081,50+9089,40). Розмір неповернутої суми кредитних коштів становить 23579,02грн., які і підлягають стягненню з відповідача на користь Банку.

За правилами частини 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Як вбачається з виписки по особовим рахункам кредитного договору № 302/5986422-СК ОСОБА_1 за період з 18 лютого 2019 року по 01 квітня 2021 року користувалася кредитними коштами, періодично погашаючи заборгованість.

З врахуванням викладеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги банку про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за кредитом підлягають задоволенню, оскільки згідно виписки по рахунку вбачається, що ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами та періодично повертала їх, однак визначаючи розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 74961,28 грн судом не було враховано всі обставини справи.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості банком ОСОБА_1 при погашення заборгованості за договором було зараховано як оплата процентів за користування коштами 31081,58 грн.

Отже, Банк, у зв`язку із порушенням його прав, має право вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої та добровільно не повернутої суми кредитних коштів у розмірі 23579,02грн.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог статті 376 ЦПК України, слід змінити, зменшивши суму стягнення з 74 961,28 грн. до 23 579,02грн.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права не є підставою для скасування або зміни рішення суду в іншій частині, оскільки не призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до статті 382 ЦПК України у випадку скасування або зміни судового рішення постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, згідно з вимогами частини 13 цієї ж статті, відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, необхідно відповідно провести і розподіл судових витрат.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина 10 статті 141 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 2270,00грн. Оскільки позовні вимоги АТ «Таскомбанк» задоволено частково (на 31,45%) стягненню з відповідача на користь Банка підлягають судові витрати у розмірі 713,92грн. (2270,00*31,45%).

Враховуючи наведене рішення в частині розподілу судових витрат, також слід змінити, зменшивши стягнену з ОСОБА_1 на користь Банку суму судового збору з 2270,00грн до 713,92грн.

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 2724,00грн. Враховуючи, що постановою суду апеляційної інстанції частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 на суму 23579,02грн, що становить 31,45% від ціни позову, а тому, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України 68.55% суми судового збору підлягає стягненню з Банка на користь відповідача пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 1867,30грн(2724,00*68,55%).

Враховуючи, що за наслідком розгляду справи судом апеляційної інстанції судові витрати покладені на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, відповідно до вимог частини 10 статті 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе зобов`язати позивача, на якого покладено більшу суму судових витрат (судовий збір), сплатити різницю в сумі 1153,38грн. (1867,30-713,92) іншій стороні.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог АТ «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Харкан Оксани Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11 березня 2025 року змінити, зменшивши суму заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» з 74 961,28 грн. до 23 579,02грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1153,38грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: В.О. Бездрабко

С.В. Радченко