Березівський районний суд Одеської області
02.12.2025
Справа № 494/2297/25
Провадження № 2/494/1182/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 грудня 2025 року м. Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді Панчишина А.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Станілевич А.В.,
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Березівський елеватор» про розірвання трудового договору, -
В обґрунтування позову позивач зазначала, що 02 серпня 2016 року її було прийнято до ТОВ «Березівський елеватор» на посаду вагар. Через декілька днів їй було передано її трудову книжку та в усному порядку повідомлено, що ТОВ «Березівський елеватор» припинив свою роботу у зв`язку із реорганізацією, тому на роботу їй не треба виходити, оскільки її звільнено. Позивач побачила, що в трудовій книжці відсутній запис про звільнення. Після цього вона звернулася до відділу кадрів ТОВ «Березівський елеватор» в м. Березівка, з питанням внесення до трудової книжки запису про звільнення, але їй повідомили, що це вже інша організація і вони не уповноважені роботи будь-які записи до трудових книжок. 27 січня 2025 року позивач звернулася до відділу обслуговування громадян №3 Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про перерахунок пенсії. 30 січня 2025 року вона отримала від ПФУ відмову у проведенні перерахунку пенсії, оскільки нею не було надано підтверджуючих документів, що вона не працює і у трудовій книжці відсутній відповідний запис. 11 березня 2025 року позивачем було направлено на юридичну адресу ТОВ «Березівський елеватор» заяву про звільнення та направлення їй відповідного наказу, але 31 березня 2025 року поштове відправлення було повернуто на її адресу з причин, що адресат відсутній за вказаною адресою. Позивач повторно звернулася до ТОВ «Березівський елеватор» за адресою вул. Пристанційна, 14, м. Березівка, із усною заявою про звільнення, але їй повторно було надано відмову і роз`яснено, що вони не в праві видавати такі накази та робити відповідні записи у трудових книжках. На сьогодні відсутні будь-які зв`язки з відповідачем, як роботодавцем, всі намагання зв`язатися з керівництвом, бухгалтерією або з відділом кадрів результатів не дали. Наразі позивач не має можливості здійснити перерахунок пенсії та отримувати більшу пенсію, оскільки рахується такою, що працевлаштована, але фактично не виконує своїх посадових обов`язків, не отримує заробітну плату та не перебуває на своєму робочому місці з середини серпня 2016 року. Позивач намагалася зв`язатися із комісією з вирішення трудових спорів, але їй було повідомлено, що така комісія не створювалася на ТОВ «Березівський елеватор» оскільки відсутнє керівництво, тому вона змушена звернутися з цим позовом до суду.
В судове засідання позивач не з`явилася, однак надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явився, участь представника не забезпечив, хоча повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подавав. За таких обставин суд вважає за можливим розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних у цій справі доказів та постановити заочне рішення, згідно до положень ст.280-282 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, на підставі наданих доказів і доведення їхньої переконливості дійшов до наступного висновку.
Згідно копії трудової книжки (а.с.6) 02 серпня 2016 року позивач була прийнята на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Березівський елеватор» на посаду вагар.
Згідно рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 30 січня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії, оскільки нею до заяви не долучено копію наказу про звільнення (а.с.9). Заяву про звільнення нею було направлено 11 березня 2025 року на адресу відповідача. 31 березня 2025 року поштове відправлення було повернуто з причин, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с.7).
Відповідно до ст. 2 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) , завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 2 ст. 8 Конституції України, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.
Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України).
За змістом ст. 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
У п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Згідно зі ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.
Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.
Враховуючи порушення права позивача на припинення трудових відносин, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України.
Встановлені у справі обставини, а саме: написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням від 11 березня 2025 року, направлення вказаної заяви до керівництва ТОВ «Березівський елеватор», свідчить про те, що позивачем дотримана процедура звільнення за власним бажанням.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушене право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки не вирішення заяви про звільнення є порушенням її права щодо вільного вибору праці.
Трудове законодавство не передбачає обов`язкового двотижневого відпрацювання перед звільненням за власним бажанням, у ст. 38 КЗпП України визначено лише обов`язок працівника письмово попередити роботодавця про наступне звільнення за два тижні. Таке попередження не залежить від того, чи працює працівник у момент попередження, чи перебуває на лікарняному або ж знаходиться у відпустці - він може хворіти навіть протягом усіх двох наступних тижнів і не відпрацювати фактично жодного дня після подання заяви про звільнення й роботодавець, навіть у такому випадку, роботодавець не вправі відмовити йому у звільненні після спливу строку попередження.
Фактично позивач у заяві від 11 березня 2025 року про звільнення просила припинити трудові відносини з відповідачем.
Отже, на теперішній час трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, досудове врегулювання спору не можливе, тому позивач позбавлена можливості звільнитися у встановленому законодавством (ст.38 КЗпП України) порядку, не має можливості розірвати укладений між нею та відповідачем трудовий договір за власною ініціативою, що порушує її конституційні права - право на працю, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 21, 36, 38, 232 ч.1 п.1 КЗпП України, ст.ст.10-13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Березівський елеватор» про розірвання трудового договору задовольнити.
Розірвати трудовий договір укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Березівський елеватор» на підставі ст.38 КЗпП України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Суддя Панчишин А.Ю.