Справа № 441/96/25 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/811/2755/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

за участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Мацієвської А.І., представника позивача Буляндри Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 10 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області Глод А.Р. про визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2025 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Буляндра Х.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Глод А.Р. про визнання за ОСОБА_2 як спадкоємцем за законом після смерті баби ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та за життя прийняла, але не оформила спадщину після смерті доньки ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :01:000:0205, яка знаходиться за адресою Львівська область, Львівський район, село Бартатів, Садівниче товариство «Лісний», стягнення з відповідача судових витрат, орієнтовна сума витрат на правничу допомогу 40 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся ОСОБА_3 , спадкоємцем всього майна якої є він.

В свою чергу, ОСОБА_3 була спадкоємцем майна належного її дочці ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину прийняла, але за життя не встигла оформити.

Наразі, він як спадкоємець майна спадкодавця ОСОБА_3 має право на все належне їй майно. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку майна садового будинку АДРЕСА_1 він отримав, щодо 1/2 земельної ділянки розташованої за цією ж адресою, яка була придбана у шлюбі ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_6 , нотаріусом відмовлено з огляду на те, що хоч земельна ділянка і вважається спільною сумісною власністю подружжя, проте оформлена в цілому на відповідача. З урахуванням того, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, просить в судовому порядку визнати за ним, як спадкоємцем право власності на 1/2 частку спірної земельної ділянки.

На підставі викладено просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 10 липня 2025 року позов ОСОБА_2 в частині визнання права власності на частку земельної ділянки в порядку спадкування задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 , як спадкоємцем за законом після смерті баби ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та за життя прийняла, але не оформила спадщину після смерті доньки ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :01:000:0205, яка знаходиться за адресою Львівська область, Львівський район, село Бартатів, Садівниче товариство «Лісний».

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що ОСОБА_3 спадщину після смерті доньки ОСОБА_4 не оформила, та навіть не знала про смерть останньої. Сам факт реєстрації за однією адресою ОСОБА_7 та ОСОБА_4 не є доказом того, що спадкоємиця прийняла спадщину. Вказує, що ОСОБА_7 не проживала разом з спадкодавцем на час її смерті.

Вказує, що в липні 2023 року ОСОБА_4 склала заповіт на ОСОБА_8 , але в список майна не включила 1/2 спірної земельної ділянки, а лише частку квартири та 1/2 садового будинку в с.Бартатів, Городоцького району Львівської області. ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після її смерті відкрилась спадщина і жодними доказами не підтверджено, що мати ОСОБА_10 прийняла спадщину.

Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Мацієвської А.І., представника позивача ОСОБА_11 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з огляду на коло спадкоємців наявні підстави для ухвалення рішення про визнання за ОСОБА_2 , як спадкоємцем за законом після смерті баби ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та за життя прийняла, але не оформила спадщину після смерті доньки ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :01:000:0205, яка знаходиться за адресою Львівська область, Львівський район, село Бартатів, Садівниче товариство «Лісний»

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 (а.с.14).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 зверталась ОСОБА_12 на яку було складено заповіт, а в подальшому у встановлені строки відмовилась та відкликала заяву про прийняття спадщини (а.с.71).

З довідки про склад сім`ї вбачається, що також після смерті ОСОБА_4 фактично прийняла спадщину, але не оформила її матір - ОСОБА_3 (а.с.58).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (а.с. 10,15).

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.05.2024, спадкоємцем майна ОСОБА_3 є її внук ОСОБА_2 (позивач), який успадкував 1/2 частки садового будинку АДРЕСА_1 . 1/2 частка садового будинку належала ОСОБА_4 , доньці спадкодавця, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якої була її мати ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав (а.с.16, 58, копії спадкових справ а.с. 53- 125).

Згідно свідоцтва на право на спадщину за законом від 16.05.2024, спадкоємцем майна ОСОБА_3 є її внук ОСОБА_2 (позивач), який успадкував3/4 часток квартири АДРЕСА_2 . частка квартири належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 , виданого 23 грудня 2004 року. частка квартири належала ОСОБА_4 , доньці спадкодавця, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якої була її мати ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав.

Постановою нотаріуса 31.10.2024 Львівського міського нотаріального округу Глодом А.Р. відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, щодо 1/2 частки земельної ділянки кадастровий номер 0:01:000:0205, яка знаходиться за адресою: Львівська область, Львівський район, село Бартатів, Садівниче товариство «Лісний», з огляду на те, що власником земельної ділянки є ОСОБА_1 . В державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відсутня інформація щодо реєстрації права власності на 1/2 частку вищевказаної земельної ділянки за ОСОБА_4 (а.с.17,18).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 (відповідач) та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 20.11.1993 по 01.12.2022 (рішення суду а.с.19).

Згідно договору купівлі продажу земельної ділянки від 06.11.2021 - ОСОБА_1 купив земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки :01:000:0205, яка знаходиться за адресою Львівська область, Львівський район, село Бартатів, Садівниче товариство «Лісний» (а.с.133-136).

За вказаних обставин встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер :01:000:0205, відповідачем придбана у шлюбі з ОСОБА_4 та належить їм на праві спільної сумісної власності.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Матеріалами справи встановлено та не заперечувалось сторонами, що спірна земельна ділянка кадастровий номер :01:000:0205, придбана у шлюбі ОСОБА_1 (відповідача) та ОСОБА_4 та належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Вищевказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 12.06.2019 року, за наслідком розгляду цивільної справи №336/4527/17 та у постанові від 23.01.2019 року, за наслідком розгляду цивільної справи №761/2180714, які у відповідності до вимог ст.263 ЦПК України судом враховуються при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від «05» квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), вказано, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.[…].

Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

На підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З довідки місця проживання про склад сім`ї і реєстрації з Реєстру територіальних громад сформованої приватним нотаріусом ГЛОД А.Р., з метою встановлення кола спадкоємців, вбачається, що на день смерті ОСОБА_4 ОСОБА_3 була зареєстрована з нею за однією адресою.

Вказані обставини відповідачем не спростовано і доказів того, що ОСОБА_3 фактично мешкала за іншою адресою, окремо від спадкодавця ОСОБА_4 , суду не надано.

Окрім цього, в частині спадкування ОСОБА_2 іншого майна належного ОСОБА_4 , спадкоємцем якої була ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, відповідач ОСОБА_1 не заперечував.

Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 10 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.