Дата документу 02.12.2025 Справа № 333/4993/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/4993/24 Головуючий в 1-й інстанції Тучков С.С.
Провадження №22-ц/807/2073/25 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про визнання членом сім`ї наймача та права користування жилим приміщенням квартири, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Бабенко Андрій Миколайовича, на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

31 травня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Запорізької міської ради, Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про визнання членом сім`ї наймача та права користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 03.06.1976 Виконавчий комітет Запорізької міської ради видав ОСОБА_2 , сім`я якого складалась із п`яти осіб, ордер №2453 серії А-1 на право заселення в квартиру АДРЕСА_1 . Ордер виданий на підставі рішення виконкому Заводської районної ради від 24.05.1976 за №175. Згідно з ордером, членами сім`ї наймача були: дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , брат ОСОБА_5 та брат ОСОБА_6 .

У 1989 році ОСОБА_2 разом із членами сім`ї: дружиною ОСОБА_3 , сином ОСОБА_4 та братом ОСОБА_5 знялись з реєстрації за вказаною адресою та переїхали жити в іншу квартиру, де і зареєстрували своє місце проживання.

ОСОБА_6 був зареєстрований та залишився проживати в зазначеній квартирі один.

Починаючи з 1997 року разом з ОСОБА_6 на даній житловій площі постійно почала проживати ОСОБА_1 .

27.05.2021 ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Комунарського району у м.Запоріжжі складено відповідний актовий запис за №275. Після укладення шлюбу ОСОБА_1 продовжувала проживати разом з ОСОБА_6 у вказаній квартирі однією сім`єю, вели спільний побут і спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки щодо утримання спільного для них житла, піклувалися один про одного, надавали взаємну допомогу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Вознесенівського району у м.Запоріжжі складено відповідний актовий запис за № 891. Поховання ОСОБА_6 здійснила його дружина ОСОБА_1 за власний рахунок, на підставі чого їй було видано свідоцтво про поховання.

Після смерті чоловіка та на даний час ОСОБА_1 продовжує проживати, володіти і користуватися вищевказаною квартирою, сплачувати внески за утримання будинку і прибудинкової території та комунальні послуги, піклуватися про майно.

07.05.2024 ОСОБА_1 звернулась із заявою до органу реєстрації Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради про реєстрацію її місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , однак їй було відмовлено у реєстрації місця проживання за вказаною адресою з підстав не надання необхідних документів, що підтверджують право на проживання у житлі. ОСОБА_1 зверталась до Запорізької міської ради і Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району м.Запоріжжя із заявами здійснити переукладання договору найму (переоформити право наймача) квартири на неї, однак відповіді не отримала.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просить суд визнати її членом сім`ї наймача ОСОБА_6 , який проживав за адресою: АДРЕСА_2 , і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також право користування нею жилим приміщенням квартири.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачка не набула права користування спірною квартирою, оскільки вселилась в неї з порушенням встановленого порядку, без письмової згоди наймача, зберігала за собою право користування іншим житловим приміщенням, яке приватизувала у 2004 році і яке відчужила після виникнення спірних правовідносин.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бабенка А.М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не здійснив належну оцінку доказів у справі, не врахував висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Зазначено, що за життя ОСОБА_6 , починаючи з 1997 року, не ставив питання про виселення своєї дружини ОСОБА_1 з жилого приміщення квартири. Вселення позивача в квартиру відбувалось добровільно за згодою ОСОБА_6 та за відсутності порядку вселення до житла. На підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд мав визнати доведеним факт того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 були членами однієї сім`ї. Судом не враховано, що позивач спільно проживала з ОСОБА_6 , вони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки щодо утримання спільного житла.

Зазначає, що на час ухвалення судом рішення позивач не має у власності іншого житла, а єдиним та постійним її місцем проживання з часу вселення 1997 року до чоловіка ОСОБА_6 є спірна квартира.

Від представника Запорізької міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Зазначає, що спірна квартира не є єдиним житлом ОСОБА_1 , оскільки на час подання позовної заяви в її власності була частка квартири АДРЕСА_3 , де саме згідно інформації з копії паспорта громадянина України було зареєстровано її місце постійного проживання.

Звертає увагу, що показання свідків та спільні фотографії не можуть достатньою підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки.

Позивачем в повні мірі не доведено та не надано належні докази того, що вона була вселена у спірну квартиру як член сім`ї наймача, зі згоди основного наймача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачка не надала доказів наявності письмової згоди наймача на вселення і несення спільних витрат на утримання житлового приміщення з наймачем ОСОБА_6 . Крім того, на момент подання позовної заяви позивач мала зареєстроване місце проживання, а відтак, і зберігала за собою право користування в іншому житловому приміщені. Отже, не був дотриманий порядок вселення позивача у спірне житлове приміщення. Суд дійшов висновку про відсутність доказів, які б вказували на наявність згоди наймача спірного житлового приміщення на вселення позивача як члена його сім`ї, несення витрат на утримання спірного житла в частині сплати за комунальні послуги, що свідчить про недоведеність набуття позивачем права користування спірною квартирою, а також того факту, що спірна квартира є єдиним постійним місцем проживання позивачки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 03.06.1976 виконавчим комітетом Запорізької міської ради ОСОБА_2 був виданий ордер № 2453, серія «А-1», на право зайняття житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Заводської районної ради № 175 від 24.05.1976 (т.1 а.с.12-13).

Згідно з ордером, членами сім`ї наймача були: дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , брат ОСОБА_5 , брат ОСОБА_6 .

За відомостями Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради за адресою АДРЕСА_2 , були зареєстровані такі особи: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 22.07.1970 по 18.08.1976; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 11.12.1974 по 18.08.1976; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 22.06.1967 по 18.08.1976; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 14.07.1976 по 13.11.1989; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 14.07.1976 по 13.11. 1989; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 14.07.1976 по 13.11.1989; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з 14.07.1976 по 02.04.1979; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , з 03.08.1979 по 13.11.1989; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , з 23.03.1983 по 13.11.1989; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , з 01.12.1986 по 27.07.2021 (помер ІНФОРМАЦІЯ_12 ) (т.1 а.с. 185)

Отже, у 1989 році ОСОБА_2 разом із членами сім`ї: дружиною ОСОБА_3 , сином ОСОБА_4 та братом ОСОБА_5 знялись з реєстрації за вказаною адресою та переїхали жити в іншу квартиру, де і зареєстрували своє місце проживання.

ОСОБА_6 був зареєстрований у спірній квартирі з 01.12.1986 по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_12 .

В особовому рахунку квартири АДРЕСА_1 значиться відповідальний квартиронаймач ОСОБА_6 , кількість проживаючих осіб 1 (т.1 а.с.63).

Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , 27.05.2021 ОСОБА_6 і ОСОБА_1 уклали шлюб, про що Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) складено актовий запис №275 (т.1 а.с.14).

Згідно зі свідоцтвом про смерть, виданим 22.06.2021 Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), ІНФОРМАЦІЯ_12 помер ОСОБА_6 (т.1 а.с.15).

Відповідно до акту обстеження комісії членів ОСББ «ГОВОРУХИ-20» м.Запоріжжя від 24.04.2024, ОСОБА_1 на постійній основі проживає з 1997 року в квартирі АДРЕСА_1 (т.1 а.с.16).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, станом на 26.06.2024 ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності з 06.09.2004 належала квартира АДРЕСА_3 (т.1 а.с.62).

Згідно з копією паспорта громадянина України ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3 (т.1 а.с.11).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, станом на 04.10.2024, ОСОБА_12 є власником 1/5 частки квартири АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 04.10.2024 року (т.1 а.с.118).

Частинами першою та другою статті 61 ЖК Української РСР визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

За положеннями статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (частина перша статті 106 ЖК Української РСР).

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.

Частиною другою статті 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц (провадження № 61-2027св22) зазначено, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Як встановлено судом, спірна квартира знаходиться у комунальній власності Запорізької міської ради і у 1976 році виділялась у користування ОСОБА_2 разом із сім`єю: дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , брат ОСОБА_5 , брат ОСОБА_6 . Договір найму вказаної квартири був укладений із ОСОБА_2 . У 1989 році ОСОБА_2 разом із членами сім`ї: дружиною ОСОБА_3 , сином ОСОБА_4 та братом ОСОБА_5 знялись з реєстрації за вказаною адресою. Договір найму щодо квартири не переукладався, проте в квартирі був зареєстрований і проживав ОСОБА_6 . На день смерті ОСОБА_6 у червні 2021 року інші особи в квартирі зареєстровані не були.

Позивачка у спірній квартирі не зареєстрована, заяви про вселення до спірного жилого приміщення нею та наймачами не подавались. У вересні 2004 року позивачка в порядку приватизації набула права власності на частку іншої квартири, яку після виникнення спірних правовідносин подарувала своїй донці, проте залишилася в ній зареєстрована, що не оспорювалося нею в суді і підтверджується відповідними довідками житлових органів, відміткою в паспорті про реєстрацію постійного місця проживання.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати її членом сім`ї наймача ОСОБА_6 та право користування нею жилим приміщенням, оскільки вона проживала разом з ОСОБА_6 в спірній квартирі однією сім`єю з 1997 року, а 27 травня 2021 року вони зареєстрували шлюб.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 Верховний Суд за подібних фактичних обставин справи зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.

Позивачем не надано доказів на підтвердження її позовних вимог, а саме про її проживання саме у спірній квартирі, тривалість такого проживання, виконання обов`язків наймача квартири після смерті основного квартиронаймача.

ОСОБА_1 не надано належних та достатніх доказів факту її вселення у спірне житло та постійного проживання із ОСОБА_6 як члена її сім`ї та ведення ними спільного господарства у вказаний нею період. Крім того, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був зареєстрований менше ніж за місяць до смерті наймача ОСОБА_6 .

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 03 грудня 1992 року, а також на час смерті наймача ОСОБА_6 була зареєстрована за іншою адресою і належних доказів на отримання згоди наймача на її вселення до спірного житлового приміщення не надала.

Наданий позивачем акт обстеження не є належним доказом на підтвердження позовних вимог.

Показання свідків, які підтвердили постійне місце проживання позивачки за спірною адресою, не є достатніми доказами на підтвердження позовних вимог, оскільки вони не дають змогу дійти переконливого висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, відсутня ознака постійного проживання у спірній квартирі з 1997 року. Не встановлено й обставин ведення ОСОБА_1 та ОСОБА_6 спільного господарства.

Надана ОСОБА_1 довідка про відсутність заборгованості з внесків з управління багатоквартирним будинком (т.1. а.с. 20) не підтверджує виконання нею обов`язків наймача квартири після смерті основного квартиронаймача, оскільки не свідчить про відсутність взагалі заборгованості за житлово-комунальні послуги за спірною адресою та внесення відповідних платежів саме позивачем.

Посилання позивача на те, що відповідач не спростував факт того, що вона проживала у спірній квартирі з 1997 року, не впливають на правильність висновків суду, оскільки законодавством обов`язок доказування обставин, на які посилається позивач, покладається саме на нього.

Дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не довела обставин вселення до спірної квартири зі згоди наймача, постійне проживання у квартирі з 1997 року та тривалість такого проживання, ведення із квартиронаймачем спільного господарства.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дійшов правильного висновку про недоведеність позивачкою факту набуття права на користування спірним жилим приміщенням, вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд відхиляє посилання апеляційної скарги на неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду, так як висновки, зроблені судом по суті вирішення спору, узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду у даній категорії справ (частина четверта статті 263 ЦПК України), яка є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування. При цьому апеляційний суд звертає увагу, що у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не має іншого місця проживання, оскільки вони не впливають на правильність висновків суду з огляду на те, що в даному випадку наявність чи відсутність відповідних обставин оцінюються судом саме на час смерті основного квартиронаймача, а не на час ухвалення судом рішення в справі.

На час смерті ОСОБА_6 позивачка мала у власності частку іншої квартиру, яку набула у власність в порядку приватизації у вересні 2004, в якій і була зареєстрована як в місці постійного проживання з 03.12.1992 до дня смерті наймача спірної квартири.

Отже, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Бабенко Андрій Миколайовича, залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2025 рокув цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Дата складання повної постанови 03 грудня 2025 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: М.С. Гончар

Д.А. Трофимова