Справа № 954/2097/25
Номер провадження 2/954/2340/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 рокус-ще Нововоронцовка

Нововоронцовський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Олійник В. М.,

за участю секретаря судового засідання Чумак Г. С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції сторін.

Представник позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 звернулася із позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Позов обґрунтований тим, що 21 лютого 1998 року сторони зареєстрували шлюб, про що цього ж дня відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововоронцовського районного управління юстиції Херсонської області було складено відповідний актовий запис за №11. У шлюбі у сторін народилась донька, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , яка на теперішній час досягла 27-річного віку.

У шлюбі, а саме 19 грудня 2005 року, сторони набули у власність житловий будинок загальною площею 174.7 кв. м, житловою площею 98.2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0.0731 з кадастровим номером :01:009:0015, але право власності було оформлено на відповідача, інформація до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесена ним 31 липня 2025 року.

Шлюб тривав близько 25 років, але на теперішній час відносини між подружжям фактично припинились через втрату почуттів, різні погляди на життя та сімейні цінності. Більш того, відповідач вчиняв стосовно своєї дружини фізичне насильство, за що 10 жовтня 2024 року вироком Нововоронцовського районного суду Херсонської області його було визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 125 КК України. Сторони перестали проживати разом, вести спільне господарство та сімейний бюджет. Подальше збереження шлюбу стало неможливим і недоцільним, суперечить інтересам позивачки та створює небезпеку її фізичному та психічному здоров`ю, через що вона вимушена звернутись до суду. Позивачка з молодшою донькою тривалий час проживають у м. Трускавець Львівської області, відповідач - за місцем своєї реєстрації. Більш того, користуючись тим, що право власності на зазначений будинок було зареєстровано тільки на відповідача, він зняв позивачку із зареєстрованого місця проживання за адресою спільного будинку.

Тому представник позивача просила:

-Розірвати шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був зареєстрований 21 лютого 1998 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововоронцовського районного управління юстиції Херсонської області, актовий запис за №11.

- Залишити позивачці прізвище " ОСОБА_7 ".

- Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , житловий будинок загальною площею 174.7 кв. м, житловою площею 98.2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0.0731 з кадастровим номером :01:009:0015.

- Визнати 1/2 (одну другу) частину житлового будинку загальною площею 174.7 кв. м, житловою площею 98.2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.0731 з кадастровим номером :01:009:0015 на праві власності за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

- Стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

У судовому засідання представник позивача вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Відповідач надав відзив, за яким визнав позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, але вимоги щодо поділу майна не визнає оскільки, Позивач просить поділити між сторонами майно, яке не є спільною сумісною власністю, а саме: житловий будинок загальною площею 174,7 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0731га :01:009:0015 .

За загальним правилом приватизоване житло та земельні ділянки є особистою приватною власністю того з подружжя, ім`я якого зазначено у правовстановлюючому документі. Таке майно не належить до об`єктів права спільної сумісної власності. Однак, з цього правила є виняток, а саме, якщо земельна ділянка була приватизована та набута у власність під час діючого шлюбу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, то таке майно вважається спільною сумісною подружжя з огляду на таке.

Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 13.02.2017 (наказ Головного управління Держгеокадастру) та 17.02.2017 (наказ Головного управління Держгеокадастру), не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки.

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК Українидоповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року.

Натомість,статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому, тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Враховуючи судову практику та вимоги ст.ст. 35, 116, 121 ЗК України, ст. 57 СК України будинок з надвірними будівлями та спорудами як і земельна ділянка, належить Відповідачу на праві приватної власності і не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому не підлягає поділу між сторонами. На підтвердження вказаних обставин надає копію Свідоцтва про право власності на нерухоме майно разом з витягом про реєстрацію права власності. У відповідності до вказаного витягу, Свідоцтво про право власності НОМЕР_3 від 19.12.2005, видане ОСОБА_4 виконавчим комітетом Нововоронцовської селищної ради на підставі рішення №54 від 14.06.2005.

З урахуванням викладеного просив

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про розірвання шлюбу та поділу спільного майна подружжя задовольнити частково: розірвати шлюб зареєстрований 21 лютого 1998 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововоронцовського районного управління юстиції у Херсонській області за актовим записом №11. В решті позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Представник відповідача у судовому засіданні відзив підтримав.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 10.10.2025 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання на 01.12.2025.

Фактичні обставини, встановлені судом.

За свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , 21 лютого 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, про що цього ж дня відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововоронцовського районного управління юстиції Херсонської області було складено відповідний актовий запис за №11 (а. с. 4).

За свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5 (а. с. 4).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно №438875035 від 10.08.2025, ОСОБА_4 є власником житлового будинку загальною площею 174.7 кв. м, житловою площею 98.2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.0731 з кадастровим номером :01:009:0015; дата державної реєстрації 31.07.2025; підстава державної реєстрації свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_3 , видане 19.12.2005 Нововоронцовською селищною радою Херсонської області; інший тип договору, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серія та номер: 9335534, виданий 19.12.2005 Каховським державним бюро технічної інвентаризації (а. с. 9); частка 1/1 (а. с. 9).

За свідоцтвом про право власності серія та номер НОМЕР_3 , видане 19.12.2005 Нововоронцовською селищною радою Херсонської області; будинок садибного типу, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 174.7 кв. м, житловою площею 98.2 кв. м; частка 1/1 (а. с. 30).

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Каховським державним бюро технічної інвентаризації №9335534 від 19.12.2005, ОСОБА_4 є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_3 , видане 19.12.2005 Нововоронцовською селищною радою Херсонської області (рішення №54 від 14.06.2005 (а. с. 31).

Додано:

-Копію паспорту позивача (а. с. 5);

-Копію паспорта відповідача (а. с. 7);

-Вирок Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 10.10.2024 (а. с. 6);

-Довідку про вартість майна (а. с. 10).

Норми права, які застосував суд.

Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України (СК України), позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно зі статтею 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, які мають істотне значення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Згідно з частиною першою статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2021 року у справі № 264/2232/19, зазначала, що конструкція статті 60 Сімейного кодексу України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростованою один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час звернення позивача із вказаним позовом) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

За загальним правилом, закріпленим у цих нормах, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником або користувачем відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому землекористувачу. При цьому у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості право власності або право користування на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц).

Висновки суду.

Повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які представник позивача посилалася, як на підставу вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу.

Так, 21 лютого 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, про що було складено відповідний актовий запис за №11.

Суд встановив, що шлюб між сторонами тривав тривалий час, але фактично припинений: сторони не ведуть спільного господарства, проживають окремо, а відносини характеризуються конфліктами, включаючи фізичне насильство з боку відповідача (що підтверджено вироком суду). Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Враховуючи й позицію відповідача, який в цій частині позов визнав, суд на підставі статей 110, 112 СК України, вважає, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає розірванню.

Щодо вимоги про залишення прізвища.

Щодо прізвища, позивачка бажає залишити прізвище " ОСОБА_7 ", що не суперечить вимогам статті 113 СК України.

Щодо визнання майна спільною сумісною власністю.

Житловий будинок, набутий 19.12.2005 за адресою: АДРЕСА_2 , та житловий будинок, зареєстрований 31.07.2025 за адресою: АДРЕСА_1 , є тотожними об`єктами нерухомості, оскільки зміна назви вулиці відбулася внаслідок перейменування.

Указаний житловий будинок зареєстрований у реєстрі речових прав, власником значиться ОСОБА_4 .

Суд встановив, що житловий будинок та відповідна земельна ділянка були набуті 19 грудня 2005 року на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Нововоронцовською селищною радою. Відповідач посилався, що таке майно набуте ним на підставі приватизації, а відтак таке майно є його особистою приватною власністю, про що суд зазначає наступне.

Поряд з загальними положеннями, Сімейний кодекс України містить перелік майна і обставин, що визначають певне майно особистою приватною власністю одного з подружжя, навіть якщо воно придбане в період шлюбу. Так, особистою приватною власністю одного з подружжя є: майно, набуте до шлюбу; майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; житло, набуте одним з подружжя за час шлюбу внаслідок приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута внаслідок приватизації, що перебувала у її/його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана з земель державної і комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Свідоцтво про право власності, видане Нововоронцовською селищною радою на підставі Рішення №54 від 14.06.2005 могло стосуватися або приватизації житла, або введення будинку в експлуатацію та реєстрації первинного права власності.

У свідоцтві зазначено підставу виникнення права власності - Рішення №54 без згадки про Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». У реєстрі зазначено: Свідоцтво про право власності, видане Нововоронцовською селищною радою на підставі її Рішення №54 від 14.06.2005; «інший тип договору».

Однак, Рішення №54 від 14.06.2005 сторонами у ході розгляду справи не надано.

Клопотання про витребування такого рішення не заявлялося.

Клопотань про надання строку для доручення вказаного рішення не заявлялося.

Докази у вказаній справі не містять відомостей щодо набуття відповідачем права власності на спірне майно шляхом реалізації ним права на приватизацію. Суд також враховував, що за загальним правилом, яке діє до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року, земельна ділянка, набута одним із подружжя внаслідок безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності (тобто приватизації), є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я вона оформлена.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відтак, застосувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, беручи до уваги відсутність спростувань такої презумпції (відсутні докази набуття права власності відповідно зо Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»), суд вважає доведеним, що вказане майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, відтак доведеними є позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на житловий будинок загальною площею 174.7 кв. м, житловою площею 98.2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0.0731 з кадастровим номером :01:009:0015.

Суд приймає до уваги, що земельна ділянка площею 0.0731 га є присадибною і функціонально пов`язана зі спірним житловим будинком. Відповідно до статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, закріплено принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній об`єктів нерухомості. Оскільки судом встановлено, що житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, право на земельну ділянку, необхідну для його обслуговування, також переходить у режим спільної сумісної власності подружжя, пропорційно до їхніх часток у праві власності на будинок. Доводи відповідача щодо пріоритету приватизації (ст. 57 СК України) на цей випадок не поширюються через нерозривний зв`язок об`єктів.

Щодо вимоги про визнання права власності на частину майна.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та за статтею 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У справі не встановлено наявність домовленості між подружжям про відступ від ідеальних часток та не встановлено наявність шлюбного договору.

Отже, слід визнати 1/2 (одну другу) частину житлового будинку загальною площею 174.7 кв. м, житловою площею 98.2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.0731 з кадастровим номером :01:009:0015 на праві власності за ОСОБА_3 .

Щодо вимоги про стягнення суми сплаченого судового збору.

За ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з платіжної інструкції від 20.08.2025 та квитанції про сплату №1787-4629-8872-7577 від 20.08.2025, позивач при подачі позовної заяви сплатила судовий збір у розмірі 7267,00 грн та 969,00 грн, що разом становить 8236,00 грн.

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, суд стягує з відповідача суму сплаченого судового збору.

Щодо вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу.

За ч. 1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За договором №275 від 19.08.2025 визначено, що за роботу, виконану Виконавцем, Клієнт здійснює оплату в сумі 9000,00 грн шляхом внесення авансових платежів. Визначено права та обов`язки сторін, а також влючення судового збору за позовну вимогу з розірвання шлюбу до вартості послуг адвоката. Отже, витрати на правничу допомогу становлять 8031,00 грн. Разом з тим, до матеріалів справи не додано підтвердження щодо внесення авансових платежів та детальний опис виконаних робіт.

Суд відмовляє у стягненні витрат на правничу допомогу, оскільки до матеріалів справи не додано детального опису виконаних робіт та підтвердження внесення авансових платежів, що унеможливлює встановлення обсягу та змісту виконаних робіт, необхідних для визначення обґрунтованості суми витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Керуючись ст. 12, 81, 89, 223, 263, 265 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Розірвати шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був зареєстрований 21 лютого 1998 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововоронцовського районного управління юстиції Херсонської області, актовий запис за №11.

Залишити позивачці прізвище " ОСОБА_7 ".

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житловий будинок загальною площею 174.7 кв. м, житловою площею 98.2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0.0731 з кадастровим номером :01:009:0015.

Визнати 1/2 (одну другу) частину житлового будинку загальною площею 174.7 кв. м, житловою площею 98.2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.0731 з кадастровим номером :01:009:0015 на праві власності за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі суми сплаченого судового збору, що становить 8236,00 грн (вісім тисяч двісті тридцять шість гривень).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Херсонського апеляційного суду безпосередньо або через Нововоронцовський районний суд Херсонської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Представник позивача ОСОБА_1 , адреса листування: АДРЕСА_3 .

Позивач ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

СуддяВ.М. Олійник