Справа №366/3739/24
Провадження №2/366/244/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2025 року селище Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Гончарука О.П.,

секретаря судового засідання Іванової І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Іванків в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2024 року позивач звернувся до Іванківського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 23744,54 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_2 згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №043881 від 5 січня 2024 року, 24 грудня 2023 року о 14:50 год. між с.Феневичі та с.Соснівка керував автомобілем ВАЗ-217230, д.н.з. НОМЕР_1 не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем ВАЗ-21011, д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався попереду. При ДТП автомобіль отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив п. 12.1, 13.1 ПДР України. Власником автомобіля, який отримав механічні пошкодження є ОСОБА_1 . Постановою Іванківського районного суду Київської області від 20 лютого 2024 року відповідача було визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова набрала законної сили та оскаржена не була. ТОВ «Судова незалежна експертиза України» було проведено автотоварознавче дослідження з визначення розміру матеріальних збитків, завданих позивачу та складено висновок експерта №ЕД-2507-2-2165.24 від 17 липня 2024 року, відповідно до якого вартість матеріальних збитків становить 30650,64 грн. При цьому позивачу ПАТ «НАСК» Оранта було виплачено страхове відшкодування в розмірі 13906,10 грн. На підставі викладеного. Просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 23744,54 грн. та судові витрати.

Після виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 5 січня 2025 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено перше судове засідання.

В судове засідання позивач та його представники в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Звернувся до суду із заявою про розгляд справи без їх участі, вимоги підтримали.

17 червня 2025 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про надання можливості ознайомлення з матеріалами справи, та цього ж дня його було ознайомлено з матеріалами справи в повному обсязі.

Відповідач у судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Як убачається із конвертів, які повернулися на адресу суду, судові повістки про виклик відповідача до суду у призначені судові засідання з розгляду цієї справи, не було вручено з причин «адресат відсутній за вказаною адресою» та «отримано особисто». Таким чином, суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про судовий розгляд справи.

Оскільки сторони у судове засідання не з`явилися, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Статтею 174 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Враховуючи наявність умов, визначених у частині першій статті 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Судом встановлено, що постановою Іванківського районного суду Київської області від 20 лютого 2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень та судовий збір.

Згідно фабули протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №043881 від 5 січня 2024 року, убачається, що 24 грудня 2023 року о 14:50 год. між с.Феневичі та с.Соснівка керував автомобілем ВАЗ-217230, д.н.з. НОМЕР_1 не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем ВАЗ-21011, д.н.з. НОМЕР_3 , який рухався попереду. При ДТП автомобіль отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху.

Вказана постанова набрала законної сили 4 березня 2024 року.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , убачається, що власником транспортного засобу ВАЗ 21011, д.н.з. НОМЕР_3 є ОСОБА_1 .

Висновком експерта №ЕД-2507-2-2165,24 за результатами проведення експертного транспортно-товарознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 17 липня 2024 року, встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля ВАЗ21011, держ. НОМЕР_3 в результаті його пошкодження внаслідок ДТП, яка сталась 24 грудня 2023 року, станом на дату проведення дослідження становить 30650,64 грн.

Згідно копії платіжної інструкції №7b5c57d3-2296-40c0-bf95-57164531c043, ОСОБА_1 оплатив проведення експертного дослідження згідно з Договором №ЕД-2507-2-2165.24 від 7 червня 2024 року в розмірі 8603,0 грн.

Відповідно до заяви на видачу готівки №711 від 26 березня 2024р. ОСОБА_1 отримав 13906,10 грн. від ПАТ «НАСК «ОРАНТА».

З наданих суду чеків № та № від 11 березня 2024 року убачається про оплату транспортні та додаткові послуги в розмірі 2X3500,0 грн.

Згідно частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до пункті 1 частини другої статті 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Предметом розгляду справи є стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди.

У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Згідно ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27.05.2021 р. у справі №761/12945/19.

Виходячи з цього, особа, яка вимагає відшкодування збитків (як грошової оцінки матеріальної шкоди), повинна довести факт заподіяння збитків (шкоди), розмір понесених збитків, (шкоди) безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями особи, яка спричинила збитки (шкоду), та самими збитками (шкодою). А відповідач має довести, що такі збитки (шкода) завдані не з його вини.

Позивачу належить довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Також позивач несе тягар доведення перед судом розміру завданої шкоди, зокрема зменшення або знищення майна, яке належить йому на праві власності.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23.09.2020 р. у справі № 329/382/19.

Таким чином, відповідач для звільнення його від відповідальності має довести, що шкода заподіяна не з його вини.

Станом на дату розгляду справи матеріальна шкода в добровільному порядку позивачу не відшкодована, доказів зворотного відповідачем не надано.

Вина відповідача у спричинені дорожньо-транспортної пригоди та завданні матеріальної шкоди встановлена та належними доказами не спростована.

Саме умисні дії відповідача спричинили дорожньо-транспортну пригоду, що вказує на причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювча.

Відтак, вимоги позивача в частині стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди підлягають до задоволення у розмірі 23744,54 грн., що підтверджується документально.

Щодо стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно копії платіжної інструкції №7b5c57d3-2296-40c0-bf95-57164531c043, Шевченко Олег Олександрович оплатив проведення експертного дослідження згідно з Договором №ЕД-2507-2-2165.24 від 7 червня 2024 року в розмірі 8603,0 грн.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову - на відповідача.

Позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1244,20 грн., що підтверджується квитанцією №8M9U-2MQ5-F68E від 15 листопада 2024 року.

З огляду на задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума судового збору в розмірі 1211,20 грн. та витрати пов`язані з проведенням експертного дослідження в розмірі 8603,0 грн.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на оплату витрат на правничу допомогу в сумі 22110,0 грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також, чи була їх сума обґрунтованою. (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з матеріалів справи, між АО «Стойчев і Лаврентьєв» та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання правової допомоги №06/04/24 від 6 квітня 2024 року, що підтверджується рахунком на оплату №10 від 6 квітня 2024 року та квитанцією №ЕА89-ВВ23-ВОМТ-77МЕ від 8 квітня 2024 року, відповідно до яких ОСОБА_1 сплатив юридичні послуги згідно рахунку №10 від 6 квітня 2024 року в розмірі 22000,0 грн.

Вищенаведені документи судом можуть бути оцінені як належні та достатні у розумінні положень ст.ст.77-80 ЦПК України, оскільки підтверджують факт понесених (здійснених) позивачем ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

Як зазначив Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт.

Відповідач не зазначав про незгоду з розміром правничої допомоги, та не просив її зменшити.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22 вказав, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт..

За таких обставин суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у сумі 22000,00 грн., тим самим задовольнивши дану вимогу.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 43, 49, 76-83, 89, 128, 141, 247, 258-259, 263-265, 272-273, 280-284, 351-355 ЦПК України, ст. ст. 23,1167 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_5 від 17.11.2004р. на користь ОСОБА_1 , матеріальну шкоду в розмірі 23744грн. 54 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_5 від 17.11.2004р. на користь ОСОБА_1 , судові витрати в розмірі 1233 грн. 00 коп., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 22110 грн. 00 грн., вартість проведеного авто товарознавчого дослідження в розмірі 8605 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Суддя: О.П. Гончарук