КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Проценка Р.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖК-Будінвест Компані", подану від його імені та в його інтересах Проценком Романом Валерійовичем , на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖК-Будінвест Компані" про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ "ЖК-Будінвест Компані", згідно з яким просила:

- стягнути з відповідача на її користь заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі, у розмірі 33197,29 грн.;

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення з розрахунку середньоденної заробітної плати, що складає 765,76 грн.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що у період з 19 січня 2021 року по 04 листопада 2021 року ОСОБА_1 знаходилась у трудових відносинах з ТОВ «ЖК-БУДІНВЕСТ КОМПАНІ».

04 листопада 2021 року, позивач звільнилася за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України, що підтверджується наказ № 16-К від 04.11.2021 року.

Разом з тим, позивачка вказувала, що під час перебування у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата та компенсація невикористаної щорічної відпустки тривалістю 19 календарних дні. Так, загальна сума не виплаченого доходу при звільненні становить 75 410,66 грн.

У період грудень 2021 року - лютий 2022 року відповідач частково погасив заборгованість, що підтверджується даними з поточної виписки АТ «Асвіо Банк»:

- 03.12.2021 - виплатив заборгованість в розмірі 12 942,13 грн. (затримавши виплату з моменту звільнення на 21 робочий день);

- 03.12.2021 - виплатив заборгованість в розмірі 3 381,00 грн. (затримавши виплату з моменту звільнення на 21 робочий день);

- 29.12.2021 - виплатив заборгованість в розмірі 12 945,12 грн. (затримавши виплату з моменту звільнення на 38 робочих днів);

- 08.02.2022 - виплатив заборгованість в розмірі 12 945,12 грн. (затримавши виплату з моменту звільнення на 65 робочих днів).

За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі у розмірі 33 197,29 грн.

Також, у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивачки, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 336 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 257 295,36 грн.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.06.2023 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК-БУДІНВЕСТ КОМПАНІ» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату розмірі 33197,29 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК-БУДІНВЕСТ КОМПАНІ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.11.2021 року по 07.06.2023 року у розмірі 313 961 грн. 60 коп. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК-БУДІНВЕСТ КОМПАНІ» на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 2 624 грн. 41 коп.

Допущено негайне виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 07.06.2023 у справі 757/8611/23-ц в частині стягнення на користь ОСОБА_1 розміру не виплаченої заробітної плати за один місяць (а.с. 31-35).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2025 заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 07.06.2023 залишено без задоволення (а.с. 99-102).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 05.11.2021 по 07.06.2023 у розмірі 313961,60 грн. скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні цих вимог позивача відмовити повністю. В іншій частині заочне рішення просить залишити без змін.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції необгрунтовано стягнув з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.11.2021 по 07.06.2023, оскільки у відповідності до положень ст. 117 КЗпП України в редакції, яка діяла на момент звернення позивачки до суду з даним позовом, вказаний період не може перевищувати більше як шість місяців (а.с. 106-109).

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Позивачка у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено відповідачем лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В іншій частині рішення сторонами не оскаржено, а отже судом апеляційної інстанції не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у період з 19 січня 2021 року по 04 листопада 2021 року ОСОБА_1 знаходилась у трудових відносинах з ТОВ «ЖК-БУДІНВЕСТ КОМПАНІ».

04 листопада 2021 року позивачка звільнилася за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України, що підтверджує наказ № 16-К від 04.11.2021 року.

Згідно довідки відповідача № 1 від 04 листопада 2021 року при звільненні відповідач мав виплатити позивачці 75 410,66 грн.

У період з грудня 2021 року по лютий 2022 року відповідач частково здійснював виплату вищенаведених коштів, належних позивачці до виплати при звільненні, що підтверджується даними з поточної виписки АТ «Асвіо Банк», зокрема:

- 03.12.2021 - виплатив заборгованість в розмірі 12 942,13 грн. (затримавши виплату з моменту звільнення на 21 робочий день);

- 03.12.2021 - виплатив заборгованість в розмірі 3 381,00 грн. (затримавши виплату з моменту звільнення на 21 робочий день);

- 29.12.2021 - виплатив заборгованість в розмірі 12 945,12 грн. (затримавши виплату з моменту звільнення на 38 робочих днів);

- 08.02.2022 - виплатив заборгованість в розмірі 12 945,12 грн. (затримавши виплату з моменту звільнення на 65 робочих днів).

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, сума заборгованості останнього перед позивачкою по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі становить 33197,29 грн.

Таким чином, встановивши факт того, що у день звільнення позивачки відповідач не здійснив їй виплату заробітної плати у повному обсязі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності у позивачки права на отримання суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Між тим, правильно визначившись із характером спірних правовідносин, суд першої інстанції допустився помилки в частині визначення періоду, за який має бути стягнуто з відповідача на користь позивачки сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звільнення позивачки) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-ІХ текст статті Кодексу законів України про працю України викладено в наступній редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Указана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала чинності з 19.07.2022.

Отже, для правильного вирішення питання щодо визначення суми компенсації, що підлягає стягненню з роботодавця за невиконання ним приписів частини другої статті 116 Кодексу законів про працю України, необхідно установити дату виникнення спірних правовідносин, пов`язаних з непроведенням повного розрахунку при звільненні.

Частиною першою статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 58 Конституції України закріплює один із ключових принципів права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У Рішенні від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України зазначив, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Подібних висновків щодо тлумачення змісту положень статті 58 Конституції України Конституційний Суд України дійшов у Рішеннях від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, відповідно до яких закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз вищенаведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022, положення статті 117 Кодексу законів про працю України, у попередній редакції Закону, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 Кодексу законів про працю України.

Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції Закону № 2352-IX).

Аналогічний підхід при вирішенні подібних правовідносин застосовано Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 04.09.2024 у справі № 359/1316/22 та у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22.

При цьому, у постанові від 01.05.2024 у справі № 140/16184/23 Верховний Суд зазначив, що, незважаючи на визначення приписами статті 117 Кодексу законів про працю України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником у строк, встановлений приписами статті 116 Кодексу законів про працю України, яким переважно є день звільнення.

Тобто, правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України, пов`язані із недотриманням роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні. Отже, момент виникнення таких правовідносин пов`язаний із днем звільнення, у який роботодавець не провів виплати всіх належних працівникові сум при звільненні.

Отже, датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 Кодексу законів про працю України у цій справі, є 04.11.2021 - дата звільнення позивачки.

За таких обставин, застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Однак, період стягнення середнього заробітку з 19.07.2022 до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Отже, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 05.11.2021 по 07.06.2023, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.

Так, період з 05.11.2021 до 19.07.2022 регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.

Водночас, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, тобто, у даному випадку обмежується до 19.01.2023.

У свою чергу, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та визнається відповідачем в апеляційній скарзі середньоденна заробітна плата позивачки становить 765,76 грн.

Відтак, оскільки середньоденна заробітна плата позивача складає 765,76 грн., сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 05.11.2021 року по 19.07.2022 року та з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року становить 240448,64 грн. (314 роб. днів х 765,76 грн.).

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно встановлено обставини цієї справи та правильно вирішено спір по суті, однак допущено вищенаведені помилки, що обумовлює наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача шляхом зміни рішення суду першої інстанції в частині розміру визначеного судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шляхом його зменшення з 313961,60 грн. до 240448,64 грн., а також в частині розміру судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, шляхом його зменшення з 2624,41 грн. до 2009,91 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Також, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з позивачки на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 921,74 грн., пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖК-Будінвест Компані", подану від його імені та в його інтересах Проценком Романом Валерійовичем , - задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖК-Будінвест Компані" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - змінити, зменшивши суму стягнення з 313961 грн. 60 коп. до 240448 грн. 64 коп.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року в частині розподілу судових витрат - змінити, зменшивши суму стягнення судового збору з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖК-Будінвест Компані" на користь ОСОБА_1 з 2624 грн. 41 коп. до 2009 грн. 91 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖК-Будінвест Компані" судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 921 грн. 74 коп.

Відомості про учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "ЖК-Будінвест Компані", , місцезнаходження: м. Київ, вул. Леонтовича, 7.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 08 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова