УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 761/36111/24

провадження № 61-5650ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в інтересах якого діє адвокат Павликівський Володимир Іванович, на постанову Київського апеляційного суду від 2 квітня 2025 року, ухвалену у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди, у якому просив стягнути з Фонду на його користь відшкодування майнової шкоди (інфляційної компенсації з урахуванням 3 процентів річних) у розмірі 338 477,55 грн за прострочення зобов`язання з виплати гарантованого відшкодування за вкладом в неплатоспроможному банку Публічному акціонерному товаристві Комерційному банку «Фінансова ініціатива» (далі - ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива»).

Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 26 листопада 2024 року відмовив у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

Київський апеляційний суд постановою від 2 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року скасував та направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

30 квітня 2025 року Фонд, в інтересах якого діє адвокат Павликівський В. І., у підсистемі «Електронний суд» сформував касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 2 квітня 2025 року.

Верховний Суд ухвалою від 20 травня 2025 року залишив касаційну скаргу без руху та надав строк для усунення недоліку, який заявник усунув.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 2 квітня 2025 року заявник визначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зазначаючи, що суд в оскаржуваній постанові застосував норму права без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 6 червня 2018 року у справі № 727/8505/15, від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18, від 9 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18, а також у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 761/11256/17.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відмовляючи у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язань, спори про відшкодування передбачених грошових сум, з огляду на їх похідний від основного спору характер, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 9 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18).

Ураховуючи, що спір щодо неправомірності дій Фонду та його уповноважених осіб щодо невчасної виплати позивачу гарантованого відшкодування підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, спір за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України з одночасним відшкодуванням моральної шкоди також підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з помилкового неврахування місцевим судом тієї обставини, що у справі № 761/36111/24 позивач заявив позовні вимоги до Фонду про відшкодування майнової (інфляційної) та немайнової (моральної) шкоди, спричиненої тривалим перешкоджанням виконанню рішення суду у справі № 761/2416/15-ц, яка розглядалася в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважав, що спірні правовідносини у цій справі мають цивільний (приватноправовий) характер, тому суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для відмови у відкриття провадження у справі.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції інстанцій з огляду на таке.

Відповідно до частини першої та другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями тощо.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття «суд, встановлений законом» містить таку складову як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

У частині першій статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа - учасник приватноправових відносин. Отже у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, окрім зазначеного, може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/23028/17, від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18, від 3 листопада 2020 року у справі № 922/88/20, від 27 квітня 2021 року у справі № 591/5242/18).

У цій справі заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги спрямовані на стягнення з Фонду грошових коштів, а саме інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з тривалим невиконанням рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2015 року у справі № 761/24136/15-ц, яким зобов`язано ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» нарахувати грошові кошти на рахунок ОСОБА_1 та виплатити вклад за договором, проценти, майнову відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього на підставі закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу інфляційні втрати як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 9 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 виклала загальні висновки щодо принципів визначення юрисдикції судового спору в цілому та, серед іншого, зазначила, що з урахуванням акцесорного характеру визначених статтею 625 ЦК України та Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зобов`язань спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний від основного спору характер, підлягають розгляду судами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Враховуючи, що основний спір між ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», стосовного якого відкрита ліквідаційна процедура, та ОСОБА_1 щодо захисту прав споживача фінансових послуг був розглянутий за правилами цивільного судочинства, то спір за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв`язку з невиконанням відповідного рішення суду у цивільній справі на підставі статті 625 ЦК України також підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже суд апеляційної інстанції, врахувавши акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, та те, що спори про відшкодування передбачених грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду судами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір, дійшов правильного висновку про розгляд цієї справи у порядку цивільного судочинства.

Подібний за змістом висновок Верховний Суд виклав у постановах від 9 жовтня 2024 року у справі № 405/1347/23, від 23 жовтня 2024 року у справі № 484/3496/21, від 9 квітня 2025 року у справі № 757/2060/23, від 28 травня 2025 року у справі № 750/12323/23, від 29 жовтня 2025 року у справі № 555/2428/24.

Доводи касаційної скарги про те, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норму права без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 6 червня 2018 року у справі № 727/8505/15, від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18, від 9 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18, а також у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 761/11256/17, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що встановлені судами у цій справі. Так, у справах, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спір виник щодо права особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000,00 грн, в тому числі стягнення з Фонду трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України у зв`язку з невиплатою Фондом гарантованого відшкодування за договором вкладу в неплатоспроможному банку, яке було стягнено судовим рішенням. Тоді як у цій справі (№ 761/36111/24) позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України заявлені у зв`язку з невиконанням рішення суду, ухваленого у цивільній справі про стягнення з банку (який на момент набрання рішенням законної сили не перебував у процедурі ліквідації) на користь вкладника виплат за договором вкладу та нарахованих процентів.

Отже доводи касаційної скарги не свідчать про те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Таким чином, заявник не навів належних та достатніх доводів на спростування висновків суду апеляційної інстанції.

У пункті 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» (заява № 48553/99) зазначено, що відповідно до прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантоване статтею 6 § 1, повинно тлумачитися в контексті преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним із основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені у ній доводи не дають підстав вважати оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції незаконними.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд керується тим, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року).

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки правильне застосування апеляційним судом норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фонду, в інтересах якої діє адвокат Павликівський В. І., на постанову Київського апеляційного суду від 2 квітня 2025 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в інтересах якого діє адвокат Павликівський Володимир Іванович, на постанову Київського апеляційного суду від 2 квітня 2025 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає

Судді С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська