Єдиний унікальний номер: 378/1354/25
Провадження № 2/378/504/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді: Скороход Т. Н.

за участю секретаря: Соколової О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Ставище справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

До суду з вказаним позовом звернулося ТОВ «ФК «Гелексі»» з посиланням на те, що 5 жовтня 2021 року між ТОВ «ФК «Гелексі»» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії №240744 в електронній формі. На підставі вказаного договору позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 6000 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності. Умовами договору погоджено процентну ставку в розмірі 1,5% в день, підвищена процентна ставка у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0%. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 22566 грн., з яких 6000 грн. заборгованість за позикою; 16566 грн. заборгованість по процентах за користування позикою.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «Гелексі»» заборгованість за кредитним договором в розмірі 22566 грн. та судові витрати.

Ухвалою судді Ставищенського районного суду Київської області від 2 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 42).

Представник позивача в судове засідання не прибув, ТОВ «ФК «Гелексі»» про розгляд справи повідомлене належним чином (а.с. 46, 47, 53), в позовній заяві зазначили, що просять справу розглядати без участі представника позивача (а.с. 2-5).

Відповідач в судове засідання повторно не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки, за останнім зареєстрованим місцем проживання (а. с. 40, 45,51), проте, вказані поштові відправлення повернулись з довідками відділення ПАТ «Укрпошта» з відмітками щодо отримання поштового відправлення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 48, 55), тому суд вважає, що відповідач відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України про розгляд справи повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не надав. Крім того, відповідач про розгляд справи повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади України (а. с. 43,52).

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України.

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, приходить до наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 05.10.2021 між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 було укладено договір позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії № 240744 (а.с. 6-10).

Згідно п. 1.1. договору, якого позикодавець ТОВ «ФК «Гелексі» надає позичальнику ОСОБА_1 позику, а позичальник зобов`язується повернути позику та грошову винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України - гривні, в сумі та в строк встановлений цим договором.

Відповідно до п. 1.3. договору, грошові кошти у позику за цим договором надаються окремими траншами. Загальний розмір всіх наданих за цим договором траншів не може перевищувати розмір невідновлювальної кредитної лінії зазначений в п. 1.9 цього договору.

Пунктом 1.5. договору сторони домовилися, що за цим договором позикодавець надає, а позичальник отримує перший транш на наступних умовах: сума позики 6000 грн.(п. 1.5.1); плата за користування позикою за траншем № 1 встановлюється у вигляді фіксованих процентів та складає 1,9% в день від початкового розміру позики за траншем № 1 відповідно до 1.5.1 договору (п. 1.5.1); строк повернення позики за траншем № 1 (термін платежу): 24 жовтня 2021 року (п. 1.5.3). Орієнтовна реальна річна процентна ставка позики за траншем № 1 для споживача на дату укладання договору становить 693,50% (п. 1.5.4). Орієнтовна загальна вартість позики за траншем № 1 для споживача на дату укладання договору становить 2166 грн. (п. 1.5.5). Позика за траншем № 1 надається позичальнику в сумі, що зазначена в пп. 1.5.1 договору в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок/банківську картку, вказану позичальником під час надання особистих даних позичальника в особистому кабінеті) (п. 1.5.6). Якщо позичальник повертає позику за траншем № 1 в той самий день, що і день отримання позики, позикодавець сплачує на користь позикодавця компенсацію в розмірі 100 грн.. В цьому випадку вимоги п.п.1.5.2 не застосовуються (п. 1.5.7).

Пунктом 1.6 договору нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою.

Плата за користування позикою за цим договором встановлюється у вигляді процентів та складає 3,0% в день від загального розміру невідновлювальної кредитної лінії відповідно до п. 1.9 договору (п. 1.7).

Загальний розмір невідновлювальної лінії за цим договором складає 6000 грн. (п. 1.9).

Строк дії договору становить три роки з дати підписання сторонами (п. 1.10).

Датою підписання цього договору сторонами є дата зазначена у преамбулі договору (п. 1.11).

В пункті 1.12. договору сторони домовилися, що умови надання інших траншів за цим договором узгоджується сторонами шляхом підписання додаткових угод до цього договору, які є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 3.1. договору, позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю суми отриманих позик за траншами та виконати всі інші зобов`язання встановлені договором, не пізніше строків, встановлених цим договором.

Сторони домовилися, що повернення позики та сплата плати за користування позикою здійснюватиметься згідно графіка платежів, який є невід`ємною частиною цього договору та розміщується в особистому кабінеті (п. 3.2).

Відповідно до п.4.3 договору у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості за позикою за траншем №1 та/або іншим траншами за цим договором та/або позикою за договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми простроченого платежу.

У розділі 10 договору позики зазначено, що позичальник підписав договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором /320g0020/, а позикодавець в особі директора /d3bfd85c6f0a812c/.

25.10.2021 між ТОВ «ФК «Гелексі»» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до договору позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії № 240744 від 05.10.2021 (а.с. 11).

Відповідно до п. 1 додаткової угоди сторони погодили внести до договору позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії № 240744 від 05.10.2021 такі зміни: пункт 1.5.3 статті 1 «Предмет договору» викласти в наступній редакції: «1.5.3. строк повернення позики за траншем № 1 (термін платежу) 13 листопада 2021 року» (а.с.11).

Відповідно до п. 2 додаткової угоди №1 сторони погодили скасувати графік платежів до договору позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії №240744 від 05.10.2021 та викласти його в новій редакції з урахуванням змін та вимог, що викладені в п. 1 цієї додаткової угоди: термін платежу - 13.11.2021; транш № 1, сума позики - 6000 грн.; плата за користування позикою 2166 грн.; заборгованість за договором позики усього 8166 грн..

Ця додаткова угода №1 набуває чинності з моменту її підписання сторонами, є невід`ємною частиною договору (п. 3).

Всі інші умови договору, що не суперечать цій додатковій угоді, залишаються без змін (п. 4).

17.11.2021 між ТОВ «ФК «Гелексі»» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду №2 до договору позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії № 240744 від 05.10.2021 (а.с. 12-13).

Відповідно до п. 1 додаткової угоди №2 сторони погодили внести до договору позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії № 240744 від 05.10.2021 такі зміни: пункт 1.5.3 статті 1 «Предмет договору» викласти в наступній редакції: «1.5.3. строк повернення позики за траншем № 1 (термін платежу) 6 грудня 2021 року.».

Відповідно до п. 2 додаткової угоди №2 сторони погодили скасувати графік платежів до договору позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії № 240744 від 05.10.2021 та викласти його в новій редакції з урахуванням змін та вимог, що викладені в п. 1 цієї додаткової угоди: термін платежу - 06.12.2021; транш № 1, сума позики - 6000 грн.; плата за користування позикою 2166 грн.; заборгованість за договором позики усього 8166 грн..

Дана додаткова угода № 2 набуває чинності з моменту її підписання сторонами, є невід`ємною частиною договору (п. 3).

Всі інші умови договору, що не суперечать цій додатковій угоді, залишаються без змін (п. 4).

Вказані додаткові угоди також підписані відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Позивачем до позовної заяви також додано паспорт позики, інформація в якому зберігає чинність та є актуальною до 05.10.2021, який підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором /25vf3727/ (а.с. 14-16).

Відповідно до повідомлення ТОВ «ФК «Гелексі»» від 01.09.2025 № 240744, ТОВ ФК «Елаєнс» на підставі договору № 04/08-17 ПК від 04.08.2017 «Про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку)» у результаті платіжної операції, ініційованої ТОВ «ФК «Гелексі», на картковий рахунок отримувача НОМЕР_1 було успішно перераховано грошові кошти в розмірі 6000 грн. (а.с. 20, 21).

Суд вважає, що вказаний лист про здійснення успішного переказу грошових коштів, з урахуванням пункту 1.5.6. договору позики, є достатнім доказом виконання ТОВ «ФК «Гелексі» зобов`язання за договором щодо надання відповідачу позики в сумі 6000 грн.. Грошові кошти відповідачу були надані у спосіб, зазначений в кредитному договорі.

Таким чином, судом встановлено, що позивач виконав свій обов`язок щодо надання відповідачу у позику грошових коштів в сумі 6000 грн., шляхом їх перерахування на картковий рахунок позичальника через компанію надавача платіжних послуг ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛАЄНС».

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, і як наслідок виникнення заборгованості, про стягнення якої позивач і звернувся з цим позовом до суду.

Правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Положення Закону України «Про електронну комерцію» визначають організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

В частині 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначені терміни, зокрема: - електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (п.5); - електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6); - електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем (п.7); - одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12).

Відповідно до ч.ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладенні з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується у порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій її надано, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно з яким договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Згідно з умовами договору позики позичальник зобов`язався вчасно повернути суму позики, сплатити плату за користування позикою в порядку та строки, визначені цим договором.

Відповідно до ст.ст.11, 509 ЦК України, договір є підставою для виникнення зобов`язань.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Доказів належного виконання відповідачем зобов`язань за договором позики на користь позичальника матеріали справи не містять.

За умовами договору позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії №240744 від 05.10.2021 ОСОБА_1 отримав у позику грошові кошти, у спосіб передбачений цим договором, користувався ним, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за сумою позики в заявленому представником позивача розмірі 6000 грн.

Крім стягнення заборгованості за сумою позики, позивач також заявив вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування позикою.

Відповідно до розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи (а. с.19), відсотки за користування кредитом розраховані позивачем за період з 5 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року, і їх розмір складає 16566 грн.

Разом із тим, відповідно до умов кредитного договору з урахуванням умов додаткових угод, позивач отримав перший транш на умовах сплати відсотків за користування цими коштами у розмірі 1,9% (п.1.5.2) на строк до 06.12.2021. Таким чином, проценти за користування кредитними коштами нараховані за цей період у сумі 2166 грн. підлягають стягненню з відповідача.

За порушення терміну платежу (прострочення слати заборгованості), пунктом 4.3 договору було передбачено можливість нарахування пені. Однак, за змістом договору сторони не обумовлювали можливість сплати процентів за користування позикою поза межами строку дії договору позики.

Суд також звертає увагу на те, що п. 1.7 договору передбачено плату за користування позикою за договором у розмірі 3% в день. Разом із тим, вказаний пункт договору викладено не коректно і не дає розуміння випадків його застосування. Крім того, п.1.7 договору суперечить п.1.5.2 цього договору.

До позовної заяви позивачем також долучено таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача, відповідно до якої загальна вартість кредиту, з урахуванням плати відсотків за користування позикою становить 8166 грн., і саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до розрахунку заборгованості, позивачем нараховано відсотки за користування позикою, в тому числі і після закінчення строку дії договору з 06.12.2021 по 23.02.2022.

Проте, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі №638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-16гс22), тобто дана судова практика є сталою.

Нарахування позивачем відсотків за договором позики № 240744 від 5 жовтня 2021 року в розмірі 16566 грн. є несправедливим, оскільки перевищує суму позики, розмір загальної вартості кредиту та не узгоджується із сумою відсотків 2166 грн., яка була доведена до відома споживача та погоджена сторонами договору.

Відомості про нарахування позивачем процентів за порушення умов договору відповідно до статті 625 ЦК України у матеріалах справи відсутні, і позивач не заявляв про стягнення з відповідача процентів на підставі ст.625 ЦК України.

Враховуючи викладені обставини, суд доходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування позикою після закінчення строку повернення позики 06.12.2021 року, слід відмовити. Тобто, позов ТОВ «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики підлягає частковому задоволенню, і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 8166 грн., з яких 6000 грн. заборгованість за основною сумою позики та 2166 грн. заборгованість за відсотками.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У позовній заяві позивач просив стягнути із відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс» сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі ч. ч. 1,2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься у ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Тобто діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (позиція, викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/92/15/15-ц, об`єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021 у справі №925/1137/19).

У відповідності до частин першої шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з частинами першою - третьою статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин даної справи, а також інших чинників. Зі змісту частини другої статті 134 ЦПК України очевидно вбачається те, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат (позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 922/676/21.

Адвокат Рудзей Ю.В. представляв інтереси позивача ТОВ «ФК «Гелексі»».

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача адвокатом Рудзей Ю.В. на підтвердження витрат ТОВ «ФК «Гелексі»» на правничу допомогу надано копії: договору про надання правової допомоги від 09.07.2025 (а.с. 22), акту № 252 від 01.09.2025 про надання послуг правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 09.07.2025 (а.с. 23), відповідно до яких розмір гонорару за надання правничої допомоги становить 5000 грн., в тому числі правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів клієнта - 1000 грн., складання позовної заяви про стягнення заборгованості, в тому числі попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат 3000 грн., формування додатків до позовної заяви (письмові докази) - 1000 грн.. Вказані копії договору про надання правової допомоги від 09.07.2025, акту № 252 від 01.09.2025 про надання послуг правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 09.07.2025, визначають зміст та обсяг надання правової (правничої) допомоги клієнтові адвокатом, а також порядок оплати гонорару за надання правової (правничої) допомоги.

Відповідач ОСОБА_1 не ставив питання про зменшення витрат на правову допомогу через їх не співмірність зі складністю справи та наданих адвокатом послуг; часом, витраченим адвокатом на надання послуг; обсягом наданих адвокатом послуг; значенням справи для сторони.

Правові висновки щодо можливості зменшення витрат на правову допомогу лише у разі наявності клопотання сторони про їх зменшення внаслідок не співмірності містяться у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року (справа № 910/4881/18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням того, що судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог, у матеріалах справи наявні належні та допустимі докази на підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу в межах розгляду даної справи, вказані витрати є співмірними із складністю справи та виконаною роботою, заперечення відповідачки відсутні щодо їх розміру та обсягу, а відтак, суд доходить висновку щодо наявності підстав для їх стягнення пропорційно до задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог (36,19%), відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 205, 207, 526, 530, 598, 599, 610, 611, 612, 625, 628, 638, 639, 1046, 1048, 1049, 1054, 1056-1 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» заборгованість за договором позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії №240744 від 05.10.2025 у розмірі 8166 (вісім тисяч сто шістдесят шість) гривень, понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 876 (вісімсот сімдесят шість) гривень 67 копійок та витрати правничу допомогу в розмірі 1809 (одна тисяча вісімсот дев`ять) гривня 50 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повернути позивачу Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» з державного бюджету надмірно сплачений судовий збір у розмірі 0,60 грн., сплачений згідно платіжної інструкції №1315 від 21.09.2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі»» (місцезнаходження: 01054, м. Київ вул. В`ячеслава Липинського, 10/1, ).

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Повне рішення складено 4 грудня 2025 року.

Суддя Т. Н. Скороход