ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6295/25 Справа № 209/9909/24 Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників, цивільну справу №209/9909/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Багбая Є.Д., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «Факторинг Партнерс» звернувся до Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Факторинг Партнерс» посилається на те, що 04 січня 2022 року між ТОВ «Київська Торгово-Інвестиційна компанія» та відповідачем було укладено кредитний договір №07 на умовах якого ОСОБА_1 було надано грошові кошти в розмірі 5000 грн.

17 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем укладено Договір №4115285 на умовах якого ОСОБА_1 було надано грошові кошти в розмірі 15000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9000 грн.

18 грудня 2023 року між ТОВ «Київська Торгово-Інветиційна компанія» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір №18/12-2023, відповідно до якого ТОВ «Київська Торгово-Інветиційна компанія» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №07.

ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло право вимоги до відповідача за договором №07.

Також 26 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір №26-07/2024, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 4115285.

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за Договором №07 від 04 січня 2022 року, що підлягає стягненню з відповідача станом на день формування позовної заяви, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 10 856,30 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 5 000 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 5 856,30 грн.

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за Договором №4115285 від 17.12.2021 року, що підлягає стягненню з відповідача станом на день формування позовної заяви, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 55 350 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 15 000 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 37 500 грн.; заборгованість за комісіями у розмірі 2 850 грн.

У зв`язку з чим ТОВ «Факторинг Партнерс» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за Договором №07 від 04 січня 2022 року та за Договором №4115285 від 17.12.2021 року у розмірі 66 206,30 грн., судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 16 000 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 лютого 2025 року позов ТОВ «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» суму заборгованості за кредитними договорами №07 від 04.01.2022 року, №4115285 від 17.12.2021 року у загальному розмірі 66206,30 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» витрати на правову допомогу в розмірі 16 000 грн. та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 березня 2025 року залишено без задоволення заяву представника відповідача ОСОБА_1 - Мироненка С.О. про перегляд заочного рішення по цивільній справі №209/9909/24 за позовом ТОВ «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону, суд першої інстанції не повно встановив обставини, які мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем не було надано, як докази укладення кредитного договору, так і отримання кредитних коштів відповідачем.

Позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження заборгованості, а наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним документом, що підтверджує розмір заборгованості.

Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно норм статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції, є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

Вказує, що позивачем не надано жодного доказу про направлення вимоги про сплату заборгованості, тому вказана заборгованість є надуманою та спірною.

Зазначає, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання, не означає укладення кредитного договору. Паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон України Про споживче кредитування включає до форми договору про споживчий кредит.

Суд не звернув належної уваги на те, що позивачем не надано доказів про те, що на які саме умови погодився відповідач згідно до правил надання грошових коштів у позику, які розміщені на сайті фінансової установи. Роздруківка із сайту позивача не є належним доказом.

Позивачем не надано доказів на підтвердження відступлення прав вимоги за кредитними договорами.

У зв`язку з чим просив заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 лютого 2025 року -скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Факторинг Партнерс» відмовити, та стягнути з позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 633,60 грн. та 605,60 грн.

Представник ТОВ «Факторинг Партнерс» - Сердійчук Я.Я., скориставшись своїм правом, подала відзив в якому вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вказує, між первісними кредиторами та відповідачем укладено електронні кредитні договори, адже без отримання відповідачем листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Кредитний договір укладений сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису, відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цих договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору.

Оскільки дані договори укладено на сайті позикодавців та відповідач підписав їх одноразовим ідентифікатором, отриманим у SMS повідомленні, тому без отримання SMS-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства договір між відповідачем та позичальниками не був би укладений.

На виконання умов укладеного договору №4115285 позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 15 000 грн., що підтверджується листом ТОВ ФК «Елаєнс», відповідно до якого 17.12.2021 року було перераховано грошові кошти у розмірі 15 000 грн на картку № НОМЕР_1 . Призначення: кошти згідно договору №4115285.

На виконання умов укладеного договору №07 позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 5 000 грн, що підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про успішне перерахування 04.01.2022 року на картковий рахунок НОМЕР_1 кредитних коштів у розмірі 5 000 грн.

При цьому, перерахування коштів здійснювалось на картковий рахунок відповідача, зазначений ним особисто у реєстраційній анкеті клієнта.

Стверджує, укладені між сторонами договори відповідають вимогам чинного законодавства та вільному волевиявленню сторін; сторонами було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов, в т.ч. щодо порядку нарахування та оплати процентів за договорами, можливості продовження строку користування кредитними коштами, в порядку та на умовах визначених договорами; позичальник був ознайомлений з умовами договорів, висловив своє волевиявлення шляхом підписання договорів, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків.

Наголошує, що заперечення відповідачем факту укладення договору та отримання кредитних коштів є недоречними, оскільки відповідач частково сплачував заборгованість по кредиту, що свідчить про визнання факту укладення договору, отримання кредитних коштів та погодження з умовами кредитування.

Зазначає, матеріали справи містять докази сплати грошових коштів клієнтом Фактору до Договорів факторингу, а також Акти приймання-передачі реєстру боржників та реєстри боржників, а також витяги з реєстрів, складені для зручності сприйняття інформації та пошуку боржника в реєстрі.

У зв`язку з чим просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 лютого 2025 року залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, 17 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем укладено Договір №4115285 в електронній формі, згідно Закону України «Про електронну комерцію», на умовах якого ОСОБА_1 було надано грошові кошти в розмірі 15000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9000 грн.

На виконання умов укладеного договору №4115285 позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 15 000 грн., що підтверджується листом ТОВ ФК «Елаєнс», відповідно до якого 17.12.2021 року було перераховано грошові кошти у розмірі 15 000 грн на картку № НОМЕР_1 . Призначення: кошти згідно договору №4115285.

26 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір №26-07/2024, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №4115285.

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за Договором №4115285 від 17.12.2021 року, що підлягає стягненню з відповідача станом на день формування позовної заяви, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 55 350 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 15000 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 37500 грн.; заборгованість за комісіями у розмірі 2850 грн.

04 січня 2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Київська Торгово-Інвестиційна компанія» було укладено кредитний договір №07 в електронній формі, згідно Закону України «Про електронну комерцію», на умовах якого ОСОБА_1 було надано грошові кошти в розмірі 5000 грн. та визначено порядок повернення грошових коштів, що підтверджується Графіком платежів, який був підписаний ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису.

Сторони погодили умови кредиту, що були визначені Паспортом позики, загальними умовами про надання кредитних коштів.

На виконання умов укладеного договору №07 позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 5 000 грн., що підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про успішне перерахування 04.01.2022 року на картковий рахунок НОМЕР_1 кредитних коштів у розмірі 5 000 грн.

18 грудня 2023 року між ТОВ «Київська Торгово-Інветиційна компанія» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір №18/12-2023, відповідно до якого ТОВ «Київська Торгово-Інветиційна компанія» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №07.

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за Договором №07 від 04 січня 2022 року, що підлягає стягненню з відповідача станом на день формування позовної заяви, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 10 856,30 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 5000 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 5856,30 грн.

Загальний розмір заборгованості за договорами становить 66 206,30 грн., яка відповідачем в добровільному порядку не погашається.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Факторинг Партнерс», суд першої інстанції виходив з того, що укладені між сторонами кредитні договори та договори факторингу відповідають вимогам закону, зобов`язання по договорам відповідачем у встановлений строк не виконані, сума заборгованості підтверджена документально і підлягає стягненню на користь позивача.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентам за користування кредитом за Договором №07 від 04 січня 2022 року та в частині заборгованості за комісіями у розмірі 2 850 грн., з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно- телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022року у справі № 757/40395/20.

У справі встановлено, що для підписання кредитних договорів ОСОБА_1 було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог частини 6 та 8 статті 11 і 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали кредитний договір.

Кредитні договори №4115285 від 17.12.2021 року та №07 від 04.01.2022 року підписано ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину.

Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитні договори не були б укладені.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.

Отже, без здійснення вказаних дій відповідачем кредитні договори не були б укладений сторонами, а тому вказані правочини відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що кредитний договір з первісним кредитором не можна вважати укладеним, є безпідставними та таким, що спростовується матеріалами справи.

На виконання умов укладеного договору №4115285 позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 15 000 грн., що підтверджується листом ТОВ ФК «Елаєнс», відповідно до якого 17.12.2021 року було перераховано грошові кошти у розмірі 15 000 грн на картку № НОМЕР_1 . Призначення: кошти згідно договору №4115285.

На виконання умов укладеного договору №07 позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 5 000 грн., що підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про успішне перерахування 04.01.2022 року на картковий рахунок НОМЕР_1 кредитних коштів у розмірі 5 000 грн.

18 грудня 2023 року між ТОВ «Київська Торгово-Інветиційна компанія» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу №18/12-2023, відповідно до якого ТОВ «Київська Торгово-Інветиційна компанія» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №07, що підтверджується реєстром боржників до договору факторингу №18/12-2023 від 18 грудня 2023 року.

26 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір №26-07/2024, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №4115285, що підтверджується реєстром боржників до договору факторингу №26-07/2024 від 26 липня 2024 року.

Відповідні договори факторингу, як обґрунтовано зазначив суд в оскаржуваному рішенні, внаслідок укладення яких позивач набув права вимоги до відповідача у справі, є чинними, вони в установленому законом порядку недійсними не визнавались.

Загальний розмір заборгованості за користування кредитом за Договором №07 від 04 січня 2022 року, що підлягає стягненню з відповідача станом на день звернення до суду, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 10 856,30 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 5 000 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 5 856,30 грн.

Загальний розмір заборгованості за користування кредитом за Договором №4115285 від 17.12.2021 року становить 55 350 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 15 000 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 37 500 грн.; заборгованість за комісіями у розмірі 2 850 грн.

Вказана заборгованість за кредитними договорами відповідачем не сплачена.

Отже відповідач, як позичальник, отримала кошти по кредитним договорам, не повернула їх у визначені строки разом зі сплатою відсотків, тому має заборгованість, права вимоги щодо стягнення якої наявні у позивача за укладеним договорами факторингу, та відповідачем не доведено належними та достатніми доказами того, що заборгованість за кредитними договорами відсутня.

Слід зазначити, звернувшись до суду із цим позовом, ТОВ «Факторинг Партнерс» просило суд стягнути з відповідача відсотки за користування кредитом за Договором №4115285 від 17.12.2021 року, на дату відступлення права вимоги, у розмірі 37 500 грн.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним документом, тому не підтверджує розмір заборгованості та нарахованих відсотків.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не зміг ефективно здійснити свої права бути поінформованим про дійсні умови кредитування ТОВ «Київська Торгово-Інветиційна компанія», які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. А тому на думку суду, укладення ОСОБА_1 договору перетворюється на непомірний тягар для відповідача, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором.

Таким чином, колегія суддів вважає, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України Про захист прав споживачів, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Крім того, з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.

Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз.3 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20).

Також, відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Відповідно до пункту 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов, може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Отже, положення кредитного договору щодо різних відсоткових ставок не відповідають загальним засадам цивільного законодавства про договір щодо справедливості, добросовісності, розумності його умов.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.

Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом за Договором №4115285 від 17.12.2021 року в розмірі 37 500 грн. не є співмірною сумі кредиту у розмірі 15000 грн., суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що необхідно зменшити розмір процентів за вказаним договором до розміру отриманих відповідачем кредитних коштів.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, тому рішення суду підлягає зміні, шляхом зменшення стягнутої заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом за Договором №4115285 від 17.12.2021 року в розмірі з 37500 грн. до 15000 грн. та відповідно загальної суми заборгованості.

Стосовно заборгованості за комісіями у розмірі 2850 грн. за Договором №4115285 від 17.12.2021 року, слід зазначити наступне.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуття чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України Про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№ 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України Про захист прав споживачів у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України Про захист прав споживачів з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, враховуючи викладене, відсутні підстави стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісіями у розмірі 2850 грн. за Договором №4115285 від 17.12.2021 року

Щодо витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.

Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Водночас суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

В позові ТОВ «Факторинг Партнерс» просило суд стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 16 000 грн.

На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги №02-07/2024 від 02.07.2024 року, заявку про надання юридичної допомоги №24 від 01.11.2024 року, Витяг з Акту № 3 про надання юридичної допомоги від 29.11.2024 року, згідно якої позивач поніс витрати у зв`язку із зверненням за правовою допомогою в розмірі 16 000 грн.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження №12-171гс19).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід зазначити, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу, не є абсолютною та безумовною, навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

З огляду на складність справи та виконані адвокатом роботи, ціну позову, суд вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині стягнутих з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, зменшенню їх в розміру з 16 000 грн. до 6000 грн., що на переконання колегії, відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, та зміну рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом за Договором №4115285 від 17.12.2021 року, зменшивши їх розмір з 37500 грн. до 15000 грн., та стягнутих витрат на правову допомогу, зменшивши їх розмір з 16000 грн. до 6000 грн. А також скасування рішення суду в частині стягнення заборгованості за комісіями у розмірі 2850 грн. за Договором №4115285 від 17.12.2021 року, ухваливши в цій частині нове рішення, про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, апеляційний суд дійшов до висновку про зміну рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача за Договором №4115285 від 17.12.2021 року процентів за користування кредитом та скасування рішення в частині стягнення комісій та відмови у задоволенні цієї частини вимог, то слід змінити розподіл витрат, пропорційно задоволеним позовним вимогам, стягнувши з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 2100,22 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та 2241,93 за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

В іншій частині ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам ст.263 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 лютого 2025 року у справі №209/9909/24 змінити:

- в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» процентів за користування кредитом за Договором №4115285 від 17.12.2021 року, зменшивши їх розмір з 37 500 грн. до 15 000 грн.;

- в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» витрат на правову допомогу, зменшивши їх в розмір з 16 000 грн. до 6 000 грн.

В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» заборгованості за комісіями у розмірі 2850 грн. за Договором №4115285 від 17.12.2021 року заочне рішення скасувати, та ухвалити нове рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08.12.2025 року.

Судді: