ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 185/5065/21

провадження № 61-8157св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М.,

Фаловської І. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року в складі судді

Шаповалової І.С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 травня 2023 року в складі колегії судді: Максюти Ж. І., Барильської А. П.,

Зайцевої С. А. в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 121 665, 10 дол. США, що еквівалентно за курсом Національного Банку України - 3 348 223, 55 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначив, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 (третя особа) 01 вересня 2007 року уклали кредитний договір.

В забезпечення кредитного договору з відповідачем було укладено договір поруки, згідно якого поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник.

Позивач свої зобов`язання щодо надання кредиту виконав в повному обсязі, однак відповідач не виконав належним чином умови укладеного договору, в результаті чого виникла заборгованість у розмірі 121 665, 10 дол. США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 121 665, 10 дол. США.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2022 року заочне рішення від 20 грудня 2021 року скасовано та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 травня 2023 року, відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк».

Суд першої інстанції, врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 28 березня 2018 року у справі

№ 444/9519/12, виходив з того, що строк позовної давності на момент подачі позову до суду сплив і про його застосування було заявлено стороною у спорі, тому, з підстав передбачених частинами четвертою та п`ятою

статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Апеляційний суд, переглядаючи оскаржуване судове рішення і в частині відмови в стягненні відсотків у розмірі 9 191,74 дол. США, із такими висновками суду першої інстанції погодився та постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 травня 2023 року, апеляційну скаргу

АТ КБ «ПриватБанк» залишив без задоволення, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року - без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

30 травня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 травня 2023 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані рішення в частині відмови в стягненні відсотків у розмірі

9 191,74 дол. США, які нараховані за період з 02 квітня 2017 року по 28 травня

2021 року та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року та постанова Дніпровського апеляційного суду

від 11 травня 2023 року оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків у розмірі 9 191,74 дол. США, які нараховані за період з 02 квітня 2017 року по 28 травня 2021 року, а тому в іншій частині оскаржувані судові рішення, в силу приписів статті 400 ЦПК України, не є предметом касаційного розгляду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 05 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 11 травня 2023 року та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

25 липня 2023 рокусправанадійшла до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує пункт 1 частини першої статті 389 ЦПК України, а саме те, що суди застосували норми матеріального права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц, від 04 грудня 2018 року

у справі № 910/18560/16, від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18,

від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14, від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц,

від 06 травня 2021 року у справі № 903/323/20, від 15 червня 2021 року

у справі № 904/5726/19, від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17,

від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21, від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21.

Позиція інших учасників справи

11 липня 2023 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» та просила суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення залишити в силі, а касаційну скаргу - без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами встановлено, що 11 вересня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач зобов`язався надати ОСОБА_2 (третій особі) кредит у розмірі

13 600 дол. США терміном до 11 вересня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, ОСОБА_2 повинен надавати АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

В порушення умов кредитного договору, ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_2 станом на 28 травня 2021 року має заборгованість - 121 665, 10 доларів США, яка складається з: 14 029, 41 дол. США - заборгованість за кредитом

(тілом кредиту); 25 734, 70 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4 031, 09 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 77 869, 90 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

У забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором

АТ КБ «ПриватБАнк» та ОСОБА_1 уклали договір поруки, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи плату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин, до внесення змін згідно із Законами України № 1414-VIII від 14 червня 2016 року, № 2478-VIII від 03 липня

2018 року) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

З огляду на викладені приписи порука є строковим зобов`язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора.

Частинами першою і третьою статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі частини першої статті 252 та частини першої статті 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Як встановили суди, згідно з пунктом 12 договору поруки від 11 вересня

2007 року порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Тобто, договором поруки визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.

Аналіз частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом вказаного строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, в тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки.

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки від дня настання строку виконання основного зобов`язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Виконання сторонами зобов`язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Суди встановили, що відповідно до розділу 7 «Особливі умови» кредитного договору від 11 вересня 2007 року, ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі

13 600 дол. США на термін до 11 вересня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати з 21 по 28 число кожного місяця, ОСОБА_2 повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 178, 53 дол. США для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. В разі порушення вищевказаних термінів оплати на 120 календарних днів, позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, комісії, в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Таким чином, сторони встановили строки виконання позичальником окремих зобов`язань (внесення періодичних щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного періодичного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Крім того, сторони встановили зобов`язання позичальника в разі порушення вищевказаних термінів оплати (внесення періодичних щомісячних платежів) на 120 календарних днів, достроково повернути кредит в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на

120 календарних днів.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила

(з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватися і до поручителя.

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. В разі ж виникнення у позичальника зобов`язання про дострокове повернення кредиту в повному обсязі, якщо позичальник допустив порушення термінів оплати щомісячних платежів, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості по кредиту, повинен обчислюватися з моменту настання строку повернення кредиту в повному обсязі.

Подібний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12.

Тобто позивач мав право протягом п`яти років від дня настання строку погашення кожного чергового платежу, та/або від дня настання строку повернення кредиту в повному обсязі, пред`явити вимоги до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через п`ять років після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання, та (або) строку повернення кредиту в повному обсязі, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється, в частині певних періодичних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку, та (або) щодо дострокового повернення кредиту в повному обсязі.

Крім цього, суди зазначили, що матеріали справи містять розрахунок кредитної заборгованості позичальника, відповідно до якого станом

на 13 жовтня 2008 року позичальник вже мав прострочену заборгованість за наданим кредитом та станом на 21 жовтня 2008 року позичальнику почали нараховуватися проценти на залишок простроченої заборгованості за кредитом, а станом на 29 жовтня 2008 року позичальнику почала нараховуватися АТ КБ «ПриватБанк» пеня за порушення строків розрахунків по кредиту.

В подальшому, відповідно до наданого позивачем розрахунку, прострочена сума заборгованості по кредиту, процентам та пені тільки збільшувалась, що свідчить про те, що позичальник допустив порушення термінів оплати кредиту більше ніж на 120 календарних днів.

Таким чином, у позичальника (третьої особи) виникло зобов`язання достроково повернути суму кредиту, відсотків, винагороди, комісії, в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Рахуючи з дати нарахування АТ КБ «ПриватБанк» позичальнику пені за порушення строків розрахунків по кредиту - з 29 жовтня 2008 року, термін дострокового повернення кредиту вважається таким, що настав в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати щомісячних платежів на 120 календарних днів, тобто 28 лютого 2009 року.

Крім того, про факт того, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання та скористався правом, відповідно до частини другої

статті 1050 ЦК України, достроково вимагати повернення всієї суми кредиту, свідчить та обставина, що Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «Приватбанк») ще 31 березня 2009 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки (будинок та земельну ділянку) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2007 року у розмірі

14 385, 44 дол. США, шляхом продажу вищезазначеного будинку та земельної ділянки.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2009 року у справі № 2-2513/2009 (яке набрало законної сили

21 липня 2009 року) позов ЗАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 задоволено, звернуто стягнення на будинок та земельну ділянку за

адресою: АДРЕСА_1 ; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2007 року у розмірі 14 385,44 дол. США, шляхом продажу вищезазначеного будинку та земельної ділянки.

Під час розгляду цивільної справи № 2-2513/2009 судом було встановлено,

що в порушення умов кредитного договору від 11 вересня 2007 року

ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_2 станом на 16 березня 2009 року мав заборгованість -

14 385, 44 дол. США, яка складається з: 13 605, 78 дол. США - заборгованість за кредитом; 650, 03 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 81, 60 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 48,03 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Таким чином, вищезазначені докази (позов банку про звернення стягнення та рішення суду від 10 липня 2009 року в справі № 2-2513/2009) підтверджують ту обставину, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання, звернувшись до суду 31 березня 2009 року з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив в рахунок погашення всієї суми заборгованості по кредиту, звернути стягнення на предмет іпотеки, чим визнав строк повернення кредиту таким, що настав.

З урахуванням того, що в пункті 12 договору поруки визначено, що порука припиняється через 5 років після настання строку повернення кредиту, вважається що порука є припиненою, так як в зазначений строк банк не пред`явив вимоги до поручителя.

З огляду на це, п`ятирічний строк на пред`явлення вимог до поручителя закінчився 01 квітня 2014 року, а з даним позовом позивач звернувся

23 червня 2021 року.

Колегія суддів погоджується з висновком судів, що в пункті 12 договору поруки визначено, що порука припиняється через 5 років з дня терміну повернення кредиту, який достроково настав 31 березня 2009 року, у зв`язку

з порушенням позичальником строків розрахунків по кредиту на

120 календарних днів та вимогою банку про дострокове повернення всієї суми кредиту, порука є припиненою з 01 квітня 2014 року.

Згідно з наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж на погашення відсотків було внесено ОСОБА_2 - 29 грудня 2008 року, а на погашення пені та комісії - 25 грудня 2009 року.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом ) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання

(частина п`ята цієї статті).

Оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок третьої особи повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення третьою особою терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) третьою особою обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16.

Оскільки станом на 13 жовтня 2008 року ОСОБА_2 вже мав прострочену заборгованість за наданим кредитом, в тому числі за відсотками, а з позовом до поручителя АТ КБ «ПриватБанк» звернулося 23 червня 2021 року, тобто поза межами строку звернення до останнього, а тому підстав для стягнення заявлених відсотків не було.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновків, викладених від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц,

від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14,

від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 06 травня 2021 року у справі № 903/323/20,

від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21,

від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 не заслуговують на увагу, оскільки висновки у цих справах, і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними.

Крім цього, в силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

А тому, інші обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 05 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог

про стягнення відсотків та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 11 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська