Провадження № 2/679/682/2025
Справа № 679/923/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 року м. Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області в складі:

судді Гавриленко О.М.,

секретарі судового засідання: Рябуха О.В., Дмітрієва О.В.,

номер справи 679/909/25,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нетішин за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення в порядку поділу майна подружжя компенсаційної суми, що вносилась на виконання кредитного зобов`язання,

за участю представників учасників справи:

представника позивача ОСОБА_4 ,

представника відповідача Плакси Вячеслава Анатолійовича,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення в порядку поділу майна подружжя компенсаційної суми, що вносилась на виконання кредитного зобов`язання.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 27.10.2007 відповідач уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . З метою виконання своїх зобов`язань за вказаним договором купівлі-продажу квартири в частині оплати її вартості, відповідачем 28.10.2007 укладено кредитний договір з АТ «Правекс банк» №1536-017/07Р від 27.10.2007, терміном до 27.10.2027 з лімітом кредитування 15000 доларів США, який було забезпечено договором іпотеки №5357 від 27.10.2007.

З 2014 року до 2023 року позивач разом з відповідачем проживали як одна сім`я без укладення шлюбу, за цей період у них народилось двоє дітей.

Позивач у позові зазначає, що 15.11.2019 на його розрахунковий рахунок було перераховано грошову компенсацію за належне йому для отримання житлове приміщення в сумі 311899,00 грн, що в еквіваленті становило 13000 доларів США. Оскільки відповідач не мала можливості самостійно виконувати свої зобов`язання за кредитним договором через відсутність достатнього доходу, позивач на підставі усних домовленостей з відповідачем здійснив погашення кредитної заборгованості останньої в сумі 8000 доларів США. Вказані кошти в його присутності та свідків були внесені відповідачем у відділенні банку. Одночасно відповідач сплатила ПДФО за результатами річного декларування в сумі 22400,83 грн, які були також сплачені з особистих коштів позивача.

З огляду на зазначене, позивач вважає, що має право в порядку поділу майна подружжя право на компенсацію суми, що вносилась на виконання кредитного зобов`язання відповідача, а також на виконання зобов`язань відповідача зі сплати ПДФО за результатами річного декларування.

На підставі наведеного, посилаючись на ст. ст. 7, 8, 57, 60, 65, 69 Сімейного кодексу України, ст. 1054 Цивільного кодексу України, позивач просить стягнути в порядку поділу майна подружжя з відповідача на його користь 8000 доларів США в якості компенсації суми, що вносилась на виконання кредитного зобов`язання та 22400,83 за сплату в інтересах відповідача ПДФО за результатами річного декларування.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 02 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, витребувано докази.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10 вересня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача - залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16 вересня 2025 року відмовлено представнику позивача у задоволенні клопотання про відвід судді.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 17 вересня 2025 року частково задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків, задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків та частково задоволено його клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 08 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10.11.2025 визнано явку відповідача у судове засідання обов`язковою.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20.11.2025 задоволено клопотання представника відповідача про відмову від допиту свідка ОСОБА_6 .

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20.11.2025 задоволено клопотання представника позивача про відмову від допиту свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Ухвалами Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20.11.2025 та 28.11.2025 відмовлено представнику відповідача у долученні доказів.

Будь-яких інших процесуальних дій суд не вчиняв.

15 липня 2025 року до суду представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи.

24 серпня 2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому представник зазначив, що вважає позов ОСОБА_1 безпідставним та необґрунтованим, а наведені в заяві обставини не відповідають дійсності та не підтверджуються належними та допустимими доказами. Зокрема не відповідає дійсності той факт, що позивач та відповідач проживали як одна сім`я без реєстрації шлюбу, а наявність двох спільних дітей не є беззаперечним доказом цього. Так само не є доказом факту проживання однією сім`єю показання свідків та спільні фотографії. Окрім того, представник відповідача у відзиві вказує, що позивач проживав у квартирі відповідача, як наймач житла на підставі договору найму та сплачував комунальні платежі за тим же договором, а не як член сім`ї. Щодо зазначення позивачем у позові про неспроможність відповідача сплачувати кошти по кредитному договору, то представник відповідача зазначив, що такі твердження нічим не підтверджені. При цьому не заперечував представник відповідача той факт, що позивач сплатив за відповідача ПДФО за результатами річного декларування в сумі 22400,83 грн, відповідач розцінює таку оплату, як подарунок матері його дітей.

На підставі наведеного представник відповідача просив у позові ОСОБА_1 відмовити.

До відзиву на позовну заяву представник відповідача надав клопотання про виклик свідків, витребування доказів та залучення третьої особи.

02 вересня 2025 року надійшло клопотання позивача про відкладення справи.

02 вересня 2025 року надійшло клопотання представника позивача про виклик свідків.

15 вересня 2025 року від представника третьої особи надійшло клопотання в якому останній просить провести розгляд справи без їх участі на підставі наявних в матеріалах справи документів.

15 вересня 2025 року представник позивача подав до суду заяву про відвід судді.

16 вересня 2025 року відповідач до суду подала заяву про розгляд справи без її участі.

Представник позивача 10.11.2025 подав клопотання про визнання обов`язкової явки відповідача.

Представник відповідача 20.11.2025 подав клопотання про відмову від допиту свідка ОСОБА_6 .

Представник позивача 20.11.2025 подав клопотання про відмову від допиту свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Представник відповідача 20.11.2025 та 28.11.2025 подав клопотання про долучення доказів.

Представник відповідача 28.11.2025 подав клопотання про відмову від огляду в судовому засіданні матеріалів витребуваної судом цивільної справи №679/1715/18.

Будь-яких інших заяв та клопотань від учасників не надходило.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили такий задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Додатково позивач зазначив, що дійсно з початку їх з відповідачем знайомства він у її квартирі проживав на підставі договору найму житлового приміщення, проте через певний час вони почали проживати як одна сім`я. Проживаючи разом він дізнався про велику заборгованість відповідача за договором кредиту, який остання взяла для купівлі квартири в якій вони почали проживати як сім`я. Коли він у 2019 році отримав за місцем роботи компенсацію за житло в сумі приблизно 13000 доларів США, то вирішив ці кошти, спрямувати не на купівлю свого власного житла, а на погашення заборгованості відповідача по кредитним зобов`язанням та на ремонт квартири відповідача в якій вони спільно з дітьми проживали. Пояснив, що згідно квитанцій про сплату кредиту в сумі 8000 доларів США платником кредитної заборгованості в сумі 8000 доларів США є відповідач, оскільки договір кредиту був укладений саме з нею і вона є боржником згідно документів, однак фактичним платником був він. Позивач вказав, що усі комунальні послуги по квартирі сплачував він, також він матеріально забезпечував відповідача та їх спільних дітей. В період коли у квартирі здійснювався ремонт, то він з відповідачем та їх дітьми проживали, як сім`я на найманій квартирі. Запевнив позивач, що він квартиру відповідача вважав своїм житлом, там знаходились усі його речі, іншого житла він не мав.

Відповідач та його представник в судовому засіданні просили відмовити позивачу у позові з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Відповідач додатково пояснила, що не проживала з позивачем як сім`я, народження спільних дітей пояснила лише її бажанням мати дітей, так як тривалий час їх не мала у шлюбі з іншим чоловіком. Підтвердила відповідач те, що між нею та позивачем був укладений договір найму житлового приміщення, на підставі якого останній проживав у її квартирі, а не на підставі члена сім`ї. Цей договір був укладений нею з позивачем, з метою реєстрації останнього в даній квартирі, взамін на його обіцянку сплачувати комунальні послуги та зробити в квартирі ремонт. Запевнила відповідач, що кредит за квартиру сплатила вона за позичені кошти, а не позивач. Водночас не заперечувала відповідач того, що позивач сплачував усі комунальні послуги по квартирі та матеріально забезпечував її та їх спільних дітей, оскільки вона на той час жодних доходів не мала, окрім щомісячних виплат на дітей у незначних сумах. Також не заперечувала відповідач того факту, що вона готувала їжу як для себе та дітей так і для позивача, теж саме з пранням речей та прибиранням по господарству. Підтвердила відповідач і те, що позивач зробив у квартирі ремонт, а в це час вона спільно з ним та дітьми проживали у найманій однокімнатній квартирі. Пояснила відповідач, що спільні поїздки з дітьми та позивачем на відпочинок, та до його родини були лише заради дітей. Коли позивач почав її ображати, то вона з дітьми залишила своє житло і змушена була винаймати житло, а вподальшому звернулась до суду про його виселення. Після того, як позивач залишив її квартиру, він забрав усі свої речі, а також речі, які купував у квартиру.

Представник відповідача також у судовому засіданні звернув увагу на те, що під час розгляду цивільної справи № 679/1715/18 за позовом ОСОБА_1 до військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання недійсним рішення житлово-побутової комісії та зобов`язання поновити на квартирному обліку, ОСОБА_1 тривалий час доводив, що в нього немає сім`ї, він проживає у квартирі за договором найму зі сторонньою особою, в результаті чого і отримав від держави грошову компенсацію на придбання житла в загальному розмірі 311899,00 грн, що на його переконання переконливо свідчить про те, що позивач проживав у квартирі відповідача, як наймач, а не як член сім`ї, що було встановлено рішенням суду у даній справі.

Заслухавши учасників справи, свідків, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень на них, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з огляду на таке.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Судом установлено, що 10.02.2015 між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено договір найму житлового приміщення (а.с.141, т.1).

На підставі вказаного договору найму житлового приміщення 13.02.2015 позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується даними паспорта позивача (а.с.6, т.1).

Квартира АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2007. Означене також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №365674014 від 13.02.2024 (а.с.7, 9 -12, т.1).

Також судом встановлено, що за період з 2015 по 2017 рік у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 (а.с.13, 14, т.1).

Свідок ОСОБА_12 , яка є дружиною брата позивача, в судовому засіданні ствердила, що сторони жили тривалий період як дружина та чоловік, вони разом з ними постійно святкували різні сімейні свята, вона з відповідачем разом їздили до батьків позивача допомагати по господарству, позивач водив дитину до садочка, робив в квартирі ремонт, оскільки не всі кімнати у квартирі відповідача були придатні до житла. До закінчення ремонту позивач і відповідач, приблизно пів року, проживали разом на найманій однокімнатній квартирі. Також свідок вказала, що в той час їй від позивача стало відомо, що він «викупив» квартиру відповідача у банку, оскільки в останньої була кредитна заборгованість перед банком. Погашення кредиту, як вона знає, позивач здійснив за рахунок коштів, які він отримав як компенсацію за житло. Звернула свідок увагу на те, що спочатку позивач хотів собі купити якесь житло, але пізніше вирішив допомогти відповідачу.

Свідок ОСОБА_13 , в судовому засіданні показав, що сторони тривалий час проживали як одна сім`я, часто він до них приходив в гості, до дітей позивач відносився, як батько. Також свідок вказав, що знав про борги відповідача за квартиру перед банком, потім йому від позивача стало відомо, що він в приблизний період з 2020 по 2021 роки виплатив кредит відповідача за рахунок коштів, які він отримав як компенсацію за житло. Свідок також зазначив, що пам`ятає як позивач шукав собі житло, яке він хотів купити за ці кошти.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні вказав, що кілька разів він був у гостях у сторін, оскільки його дружина є кумою відповідача. Ствердив свідок, що надавав у період 2019- 2020 роки кошти в сумі 8000 доларів США для своєї дружини, яка мала передати їх для відповідача.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Тобто і для «фактичного подружжя» повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (статті 3, 74 СК України).

При застосуванні статті 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Суд вважає, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне проживання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного. Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами спільного проживання, як зазначалось вище, є, зокрема, докази: ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, інших доказів, які вказують на наявність між ними сталих відносин, притаманних сім`ї.

На переконання суду, позивачем доведено факт проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу належними та допустимими доказами, зокрема: свідоцтвами про народження дітей (а.с.13-14,т.1); свідченнями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ; фотознімками (а.с.15-27,т.1), виписками з особового рахунку, згідно яких, позивач сплачував комунальні послуги та оплачував харчування дітей у садочку (а.с.28-46,т.1).

З зазначеного вбачається, що сторони проживали, як сім`я.

Поряд з цим, суд враховує пояснення відповідача в судовому засіданні, в яких остання вказала, що позивач сплачував усі комунальні послуги по квартирі та матеріально забезпечував її та їх спільних дітей, оскільки вона на той час жодних доходів не мала, окрім щомісячних виплат на дітей у незначних сумах. Також не заперечувала відповідач того факту, що вона готувала їжу як для себе та дітей так і для позивача, теж саме з пранням речей та прибиранням по господарству. Підтвердила відповідач і те, що позивач зробив у квартирі ремонт, а в це час вона спільно з ним та дітьми проживали у найманій однокімнатній квартирі.

Також суд враховує пояснення ОСОБА_1 , який був судом допитаний як свідок, в яких останній ствердив, що з відповідачем з 2014 року по 2023 рік проживав як одна сім`я, разом їздили на відпочинок, сплачував усі комунальні послуги, забезпечував сім`ю продуктами харчування, зробив у квартирі ремонт, водив дітей у садок та на гуртки. Додатково позивач вказав, що в період спільного проживання з відповідачем усі його речі знаходились у її квартирі, іншого житла він не мав.

З огляду на зазначене суд вважає, що за встановлених вище обставин сторони з моменту реєстрації позивача в квартирі відповідача 2015 рік та до моменту його зняття з реєстрації 2023 рік проживали як одна сім`я, як «подружжя», проте за існування між ними договору найму житлового приміщення, що не є взаємовиключним.

Суд не погоджується з твердження сторони відповідача з приводу того, що сторони проживали в квартирі відповідача, не як одна сім`я, оскільки таке спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами. На думку суду, сторона відповідача жодних обґрунтованих аргументів стосовно вищезгаданих доводів позовної заяви та долучених до неї доказів не навела.

Надаючи оцінку твердженням сторони відповідача, що рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року у цивільній справі № 679/156/24 за позовом ОСОБА_15 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого жилого приміщення останнього виселено із квартири АДРЕСА_1 , яке постановою Хмельницького апеляційного суду від 17 квітня 2025 року залишено в силі (а.с.52-57) встановлено, що між сторонами було укладено договір найму житлового приміщення, що підтверджує те, що сторони не проживали, як одна сім`я, то суд зазначає наступне.

У даному рішенні Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року судом встановлено, що 10.02.2015 між сторонами було укладено договір найму житлового приміщення, що визнавалося та не заперечувалося сторонами. За умовами вказаного договору ОСОБА_1 отримав у тимчасове безоплатне користування одну жилу кімнату, площею 11,9 кв.м., у квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 49,9 кв.м., яка належить відповідачу у даній справі.

У цьому ж рішенні судом встановлено, що станом на 29.08.2023 у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_15 та її діти ОСОБА_10 , 2015 р.н. та ОСОБА_11 , 2017 р.н. ОСОБА_1 знятий з реєстрації за вказаною адресою з 28.08. 2023, де він був зареєстрований з 13.02.2015.

Тобто у цьому рішенні встановлено ту обставину, що між ОСОБА_10 та ОСОБА_16 було укладено договір найму житлового приміщення, яке на праві власності належить останній. Поряд з цим, як зазначалось вище, на думку суду, за встановлених обставин у даній справі проживання сторін як «подружжя» за існування між ними договору найму житлового приміщення не є взаємовиключним.

Також оцінюючи аргументи сторони відповідача з приводу того, що під час розгляду цивільної справи № 679/1715/18 за позовом ОСОБА_1 до військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання недійсним рішення житлово-побутової комісії та зобов`язання поновити на квартирному обліку, ОСОБА_1 тривалий час доводив, що в нього немає сім`ї, він проживає у квартирі за договором найму зі сторонньою особою, в результаті чого і отримав від держави грошову компенсацію на придбання житла в загальному розмірі 311899 грн, що на їх переконання переконливо свідчить про те, що позивач проживав у квартирі відповідача, як наймач, а не як член сім`ї, то суд зазначає таке.

Судом у судовому засіданні не було досліджено рішення, ухвалене в результаті розгляду цивільної справи № 679/1715/18. Сторона відповідача, яка заявляла клопотання про витребування матеріалів справи № 679/1715/18 для їх дослідження в судовому засіданні на підтвердження своїх заперечень, під час судового розгляду відмовилася від дослідження витребуваних судом матеріалів справи № 679/1715/18, вказавши, що потреба у витребуванні даної справи полягала лише у тому, щоб суд переконався, що надані до відзиву на позовну заяву додатки в копіях, зокрема витяг з протоколу №18 від 27.09.2018, договір найму житлового приміщення від 10.02.2015, відзив на позовну заяву від 08.01.2019, протоколи судових засідань, клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу відповідають оригіналам, які знаходяться в матеріалах цивільної справи № 679/1715/18. При цьому стороною відповідача не було надано для досліджння в судовому засіданні самого рішення, ухваленого в результаті розгляду цивільної справи № 679/1715/18.

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Такі висновки сформульовані в пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17.

Так, суд у своєму рішенні від 22 січня 2025 року по справі № 679/156/24, в обґрунтування відхилення доводів відповідача ОСОБА_1 (який є позивачем у даній справі) про те, що він як колишній член сім`ї позивача ОСОБА_16 (відповідача у даній справі) має право користуватися спірною квартирою послався на обставину, встановлену з матеріалів справи та рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області у цивільній справі № 679/1715/18, а саме на обставину, що ОСОБА_1 тривалий час, з 27 вересня 2018 року, доводив, що у нього немає сім`ї та він проживає в квартирі за договором найму.

Водночас суд не досліджуючи рішення №679/1715/18 позбавлений можливості встановити обставини, які досліджувалися і встановлені судом та, які мають преюдиціальне значення для розгляду даної справи, в розумінні ст. 82 ЦПК України.

Щодо вимоги позивача про стягнення в порядку поділу майна подружжя з відповідача на його користь 8000 доларів США в якості компенсації суми, що вносилась на виконання кредитного договору та 22400,83 грн за сплату в інтересах відповідача ПДФО за результатами річного декларування, то суд зазначає наступне.

За змістом положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й одним із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, об`єктом права спільної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Водночас відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Судом встановлено, що 27.10.2007 між відповідачем та АТ «Правекс банк» було укладено договір кредиту терміном до 27.10.2027 з лімітом кредитування 15000 доларів США (а.с. 119-126, т.1).

На виконання вказаного договору 27.10.2007 було укладено договір іпотеки (предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 ) (а.с.9-12, 112-118, т.1).

ОСОБА_1 у 2019 році була виплачена грошова компенсація за належне йому для отримання житло в сумі 311899,00 грн., які ним 15.11.2019 було поклалено на депозит у банку та 02.03.2020 ним отримано готівкою у сумі 13326 доларів США (а.с.47-49).

З квитанції від 03.11.2020 вбачається, що відповідачем було сплачено на користь банку 8000 доларів США, як поповнення рахунку для погашення її кредиту за договором №1536-017/07Р від 27.10.2007 (а.с.50, т.1).

29.06.2021 ОСОБА_1 за ОСОБА_17 сплатив податок з доходу за результатами річного декларування в загальній сумі 22400,83 грн. (а.с.51, т.1).

Згідно довідки АТ «Правекс банк» від 03.11.2020 станом на 03.11.2020 зобов`язання по вищевказаному кредитному договору виконані в повному обсязі (а.с.8, т.1).

Зазначений кредитний договір укладено між відповідачем та АТ «Правекс банк» не в період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Тому зобов`язання з повернення кредиту за зазначеним договором виникло лише у ОСОБА_5 .

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).

Кредитний договір є двостороннім, оскільки породжує обов`язок кредитодавця надати кредит та обов`язок позичальника його повернути, та сплатити проценти за користування ним.

На переконання суду, у разі укладення кредитного договору та отримання грошей на придбання нерухомості одним із подружжя до укладення шлюбу, за умови подальшого виконання кредитного зобов`язання подружжям під час шлюбу, той з подружжя, який не укладав кредитний договір, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини сум що вносилися на виконання кредитного зобов`язання. Сплата заборгованості одного з подружжя, що виникла до укладення шлюбу, за рахунок сімейного бюджету може за певних обставин враховуватися під час вирішення спору про поділ спільного майна подружжя чи боргових зобов`язань.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про можливість поділу коштів сторін витрачених під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу на погашення особистих зобов`язань одного з них. При цьому суд зважає на те, що кошти сторін витрачались на погашення кредитних зобов`язань в інтересах сім`ї.

Таким чином суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача половини коштів, що становить 4000 доларів США, сплачених у рахунок погашення кредиту в період спільного проживання сторін.

Суд не погоджується з твердженнями сторони позивача, що позивач сплатив кредитні кошти на користь банку в сумі 8000 доларів США на виконання кредитних зобов`язань відповідача виключно особисті кошти, оскільки останнім доказів на підтвердження останнього не надано.

Так дійсно з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 у 2019 році була виплачена грошова компенсація за належне йому для отримання житло в сумі 311899,00 грн., які 15.11.2019 поклав на депозит у банку та 02.03.2020 отримав готівкою 13326 доларів США. Поряд з цим, на переконання суду, даний доказ підтверджує лише факт отримання коштів у зазначеній сумі, однак не підтверджує, що саме ці кошти були спрямовані на погашення кредитної заборгованості відповідача в сумі 8000 доларів США. Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_12 вказали лише на те, що їм зі слів позивача стало відомо, що останній сплатив за власні кошти заборгованість відповідача перед банком, однак вказані свідки безпосередньо не були свідками того, що саме ці кошти особисто передавались для відповідача, щоб остання внесла такі на рахунок банку в погашення її заборгованості за кредитними зобов`язаннями.

Відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахування доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з січня 2012 по 2020 роки та виписка про рух коштів по кредиту (а.с.80-88, 133 т.1), на які сторона позивача вказує, як на доказ того, що відповідач не мала змоги сплатити самостійно заборгованість за кредитом, однозначно не підтверджує того, що остання не мала інших джерел надходження коштів і не могла брати участь у спільному з позивачем погашенні кредитної заборгованості.

Так само суд не погоджується з аргументами відповідача з приводу того, що вона самостійно за позичені кошти у ОСОБА_14 погасила кредит за квартиру, оскільки відповідач не довела, якщо така позика і відбулась, що саме ці кошти були спрямовані на погашення її кредитної заборгованості в сумі 8000 доларів США. А свідок ОСОБА_14 вказав, що він надав кошти в сумі 8000 доларів США для своєї дружини, яка мала передати їх для відповідача. Такі свідчення свідка не доводять самого факту передачі цих грошових коштів його дружиною для відповідача. Окрім того, означений свідок не вказав чітку дату, коли він давав ці кошти для своєї дружини, обмежився лише казанням періоду 2019 2020 роки.

Щодо наявної в матеріалах справи квитанції від 03 листопада 2020 року про сплату відповідачем на рахунок АТ «Правекс банк» кредитних коштів в сумі 8000 доларів США, то така підтверджує внесення даних коштів нею, як стороною кредитного договору. При цьому дана обставина однозначно не вказує на те, що ці кошти належали особисто їй і не були спільними коштами сторін, зважаючи на обставини, які були встановлені у судовому засіданні.

Оскільки суд дійшов висновку про необхідність стягнення в порядку поділу майна подружжя з відповідача на користь позивача в якості компенсації половини суми, що вносилась на виконання кредитного зобов`язання відповідача, то відповідно підлягає до стягнення з відповідача і половина суми сплаченої позивачем податку з доходу за результатами річного декларування, що становить 11200,42 грн, так як такі вимоги є взаємопов`язані

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне в порядку ст. 141 ЦПК України стягнути пропорційно задоволених вимог з відповідача на користь позивача 1867,05 грн ( 3734,10 грн х 50% /100%) судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76, 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення в порядку поділу майна подружжя компенсаційної суми, що вносилась на виконання кредитного зобов`язання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4000 доларів США та 11200 гривень 42 копійки.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1867 гривень 05 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про сторін у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_16 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Повний текст рішення суду виготовлений 10.12.2025.

Суддя О.М. Гавриленко