ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/1332/24Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.Б.
Провадження № 22-ц/817/1032/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів - Костіва О.З., Хоми М.В.

за участю секретаря - Панькевич Т.М.,

позивача та її представника

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 604/1332/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Щербатюк Олег Дмитрович на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 липня 2025 року (ухвалене суддею Сташків Н.Б.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Підволочиської селищної ради Тернопільської області про розірвання договору, визначення місця проживання, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 11 серпня 2022 року шлюб між нею та ОСОБА_1 розірвано, а малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати разом із батьком.

Вказувала, що 07 листопада 2022 року між нею та відповідачем було укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначено місце проживання дитини разом із батьком.

Після розірвання шлюбу відносини між сторонами покращились на деякий час, однак із серпня 2023 року вони прийняли рішення про припинення спільного проживання і син залишився проживати з нею, як матір`ю, у будинку її батьків за адресою: АДРЕСА_1 .

Стверджувала, що умови договору не виконуються тривалий час, вона, як мати дитини створила для сина належні умови для його виховання та розвитку, вона допомагає виконувати домашні завдання, сприяє розвитку художніх та спортивних здібностей дитини, організовує дозвілля, дбає про здоров`я та забезпечує належне харчування.

На підставі наведеного, просила розірвати договір від 07 листопада 2022 року щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини і визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 ..

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 липня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 07 листопада 2022 року.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1211.20 грн. сплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1211.20 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 .

Наголошує, що зі сторони позивачки не було долучено доказів невиконання ним умов договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 07 листопада 2022 року.

Вважає, що твердження ОСОБА_2 про істотні порушення з його сторони умов договору через те, що дитина переїхала проживати до неї, як матері є помилковими.

Акцентує увагу, що суду не надано доказів надіслання та/або отримання ним пропозицій щодо внесення змін до раніше укладеного договору.

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Молень Р.Б. подав до Тернопільського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вказує, що відповідач не спростовує висновку суду першої інстанції та не наводить жодних доводів щодо кваліфікації невиконання сторонами умов спірного договору, що виражено перш за все у тому, що дитина фактично ніколи не проживала із батьком, як істотного порушення цього договору.

Вважає, що зі сторони відповідача не було наведено жодних положень спірного договору, яке б виконувалось з його сторони з дня укладення, та не надано суду відповідних доказів такого виконання.

Звертає увагу, що суд першої інстанції врахував наявний у матеріалах справи висновок органу опіки та піклування, з якого вбачається, що з метою створення належних умов для забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини, розв`язання проблем дитячої бездоглядності і безпритульності з урахуванням пропозицій графіку побачень орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , де він фактично проживає.

Окрім цього представник позивачки акцентує увагу на тому, що у судовому засіданні у суді першої інстанції був опитаний за клопотанням матері малолітній ОСОБА_3 , який висловив бажання щодо проживання з матір`ю, оскільки йому так комфортніше.

Звертає увагу на те, що у постанові від 15 липня 2020 року № 727/3856/18 Верховний Суд вказав, що першочергове значення під час ухвалення рішення суд надає інтересам дитини, враховуючи її думку. У цій справі забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні того, що між батьками існує конфліктна ситуація, наслідком чого є психологічне навантаження для дитини.

У судове засідання ОСОБА_1 та його представник - адвокат Щербатюк О.Д. не з`явилися без поважних причин, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник - адвокат Молень Р.Б. проти доводів апеляційної скарги заперечили, просять залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, вимог апеляційної скарги та відзиву колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

Рішенням Підволочиського районного суду від 11 серпня 2022 року шлюб між сторонами розірвано. Неповнолітню дитину ОСОБА_3 після розірвання шлюбу залишено проживати разом із батьком (а.с. 7-10).

Відповідно до укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 07 листопада 2022 року вбачається, що даний договір укладено стосовно місця проживання та утримання спільного малолітнього сина ОСОБА_3 . Відповідно до п. 1.3 даного Договору місцем проживання Дитини Батьки визначили місце проживання Батька, тобто по АДРЕСА_2 . У разі зміни місця проживання Дитини, Батько зобов`язується попереджати Матір письмово із вказівкою точного місця проживання дитини не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання.

Згідно п. 4.3 Договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини вбачається, що за згодою сторін в період дії договору зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання даного договору вирішуються у судовому порядку, а пунктами 3.1. 3.3. даного Договору передбачено права та обов`язки як матері так і батька, а також їх спільні зобов`язання (а.с. 22-23).

Згідно фото витягів із інтернет мережі «Телеграм» вбачається, що позивач ОСОБА_2 неодноразово пропонувала відповідачу ОСОБА_1 розірвати договір про здійснення батьківських прав і визначення місця проживання дитини, який уклали у листопаді 2022 року або змінити його умови, так як договір не виконувався (а.с. 19-21).

Згідно акту від 17 вересня 2024 року щодо обстеження факту проживання вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 не зареєстрований ОСОБА_3 , проте із серпня 2023 року і по даний час він за цією адресою проживає (а.с. 11).

Згідно довідок центру первинної санітарної допомоги Підволочиської селищної ради вбачається, що на прийом до лікаря педіатра з вересня 2023 року малолітній ОСОБА_3 приходить виключно з матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 12-13).

У судовому засіданні судом першої інстанції було допитано свідків.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що є матір`ю позивачки ОСОБА_2 . За час перебування у шлюбі та після його розірвання сторони проживали за адресою АДРЕСА_2 у домоволодінні батьків відповідача разом із неповнолітнім сином. Після повномасштабного вторгнення рф на територію України ОСОБА_1 добровільно вступив до лав ЗСУ та проходив службу у ТРО на території Підволочиського району. У подальшому був відправлений ближче до зони бойових дій, проте у зв`язку з хворобою прибув на лікування за місцем проживання. З метою збереження його життя, сторони домовились, що розірвуть шлюб та укладуть спірний договір, оскільки саме в той час діюче законодавство за таких обставин надавало право відповідачу на відстрочку від служби. Разом із тим, після повернення зі служби між сторонами погіршились відносини, почали виникати сварки через неадекватні дії та поведінку зі сторони відповідача. У серпні 2023 року її дочка забрала сина та переїхала у будинок АДРЕСА_1 . Також зазначила, що договір щодо визначення місця проживання за своєю суттю є фіктивним, який сторонами ніколи не виконувався, оскільки дитина не проживала без матері, а з серпня 2023 року проживає лише з нею за іншою адресою.

Свідок ОСОБА_5 , яка є сестрою ОСОБА_2 , пояснила суду, що відповідач добровільно пішов до лав ЗСУ, а після того як його відправили ближче до зони бойових дій, він захворів та повернувся на лікування. У той час сторони домовились розірвати шлюбні відносини і укласти спірний договір, оскільки саме такі дії дозволяли мати відстрочку від служби в ЗСУ. Після повернення зі служби батько дитини почав проявляти неадекватну поведінку по відношенню до дружини, спілкувався в агресивній формі, зневажливо та зухвало. Вказувала, що після розірвання шлюбних відносин між сторонами і до цього часу їх син постійно проживав із матір`ю і умови договору щодо визначення місця проживання дитини жодного дня не виконувалися.

Свідок ОСОБА_6 суду повідомила, що є сусідкою за місцем проживання відповідача та знає їх сім`ю впродовж 10 років. До серпня 2023 року сторони у справі проживали за адресою АДРЕСА_2 та її дитина ходила до них у гості гратися. Після серпня 2023 року позивачка переїхала проживати у інше місце. Бачила, що внук ОСОБА_3 приходить до батьків відповідача на декілька годин, після чого його забирає матір. Відповідач ОСОБА_1 не проживає за тією адресою з батьками, принаймні вона його не бачить, лише інколи приїжджає на обідню перерву.

Свідок ОСОБА_7 суду повідомила, що є родичкою ОСОБА_2 і перебувала у дружніх стосунках із сторонами, тому їй відомо про їхні сімейні негаразди. Пояснила, що після повернення відповідача із зони бойових дій, у зв`язку з його хворобою, сторони вирішили з метою отримання відстрочки від проходження служби у ЗСУ розлучитися та укласти спірний договір, хоча вона не радила позивачці цього робити з метою уникнення у подальшому негараздів. Після повернення з лав ЗСУ та розірвання шлюбних відносин стосунки між ними погіршились, в сім`ї на фоні сварок виникали труднощі, у зв`язку з чим, у серпні 2023 року позивачка разом із сином переїхала проживати до батьків, де і проживає на сьогоднішній день. Крім цього, свідок обізнана, що малолітній ОСОБА_8 фактично жодного дня не проживав без матері за виключенням її робочих відряджень чи навчання.

Також в судовому зсідання у суді першої інстанції був допитаний малолітній ОСОБА_3 , який повідомив суду, що бажає проживати разом з матір`ю та заперечив можливість його проживання разом з батьком.

В суді апеляційної інстанції позивака ОСОБА_2 також підтвердила ту обставину, що розірвання шлюбу та укладення договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини було ініційовано виключно задля надання відповідачу відстрочки від проходження військової служби.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Підволочиської селищної ради Тернопільської області від 10 грудня 2024 року № 329 орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_2 .

Окрім того, у даному висновку зазначено, що з серпня 2023 року малолітній ОСОБА_3 проживає з матір?ю по АДРЕСА_1 . У зв?язку із відсутністю заяв в період з серпня 2023 року по 23 вересня 2024 року з боку батька ОСОБА_1 , орган опіки та піклування вважав, що спору щодо місця проживання дитини та виконання договору між батьками не існує.

23 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Підволочиської селищної ради про вирішення питання про проживання дитини з ним. Працівниками служби у справах дітей спільно з фахівцями соціальної роботи комунального закладу «Центр надання соціальних послуг Підволочиської селищної ради» здійснено візит до ОСОБА_2 , що мешкає з дитиною ОСОБА_3 . В ході візиту встановлено, що мати з дитиною проживає в будинку її батьків. Умови проживання добрі.

Батько хлопчика, ОСОБА_1 , був присутнім на святах «Першого дзвоника» та 20 вересня. Всі члени родини цікавляться успіхами дитини.

Варто зазначити, що в ході розгляду питання про вирішення місця проживання дитини встановлено, що батько щодня відвідує сина у навчальному закладі (а.с. 63-65).

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд виходив з того, що умови договору зі сторони ОСОБА_1 , як батька, не виконуються належним чином, з 2023 року дитина проживає разом із позивачкою, а відповідач не здійснює належного догляду за дитиною, не піклується про стан здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток, участі у вихованні дитини не бере, тобто ухиляється від виконання батьківських обов`язків, які визначені умовами укладеного між батьками договору, що є підставою для розірвання спірного договору та визначення місця проживання дитини разом із матір`ю ОСОБА_2 ..

Такий висновок суд першої інстанції обґрунтував, зокрема, посиланням на досліджені та проаналізованих в судовому засіданні письмові докази та покази свідків, які зазначені вище, взяв до уваги думку малолітньої дитини, його вік та стать, психологічний стан, сталі соціологічні зв`язки та прихильність до матері, а також те, що мати не обмежувала участі батька у вихованні дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування; захист і безпека дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19).

Також підлягають врахуванню: спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; бажання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Відповідно до частини 3 статті 9 Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частини 1 статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частинами 1 - 3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 4 статті 157 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 109 СК України передбачено, що договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Істотними умовами договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини є умови про участь у забезпеченні умов життя дитини тим з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним прав і обов`язків по вихованню дітей. До цього договору можуть бути застосовані загальні положення зобов`язального та договірного права, які містяться у ЦК України і не суперечать загальним засадам регулювання та суті сімейних відносин.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 361/8526/21.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені у статті 651 ЦК України. За загальним правилом зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 цієї статті). Про таку зміну або розірвання сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд, крім випадків, обумовлених договором або у законодавстві. Тоді як зміна чи розірвання договору у судовому порядку є, зокрема, юридичним наслідком істотного порушення зобов`язання іншою стороною (пункт 2 частини 1 статті 611, абзац другий частини 2 статті 651 ЦК України), тобто способом реагування та захисту права від такого порушення, яке вже відбулося.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (частина 2 статті 651 ЦК України).

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотність порушення визначається за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. Одним з критеріїв істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться й про випадки, коли одна із сторін не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначених приписів закону має співвідношення шкоди з тим, на що могла очікувати від виконання договору сторона (постанова Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 902/364/19).

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинно вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення, зокрема того, чи є істотною різниця між тим, на що мала право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що у дійсності вона змогла отримати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18).

Статтею 652 ЦК України визначено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (стаття 160 СК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 463/3301/16-ц суд зазначив, що: «Доводи касаційної скарги про те, що позивач не має власного житла, її джерело доходів нестабільне є неспроможними, оскільки суди при визначенні місця проживання дитини беруть до уваги також інші критерії зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків щодо виховання дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина 4 та 5 статті 19 СК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20 зазначено, що: «дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частин 1 та 2 статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію, необхідно проводити з нею бесіду, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення її інтересів та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. Проте, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.

Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається та судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Підволочиського районного суду від 11 серпня 2022 року неповнолітню дитину ОСОБА_3 після розірвання шлюбу залишено проживати разом із батьком.

Додатково між батьками дитини було укладено договір від 07 листопада 2022 року щодо здійснення ними батьківських прав та визначення місця проживання дитини з якого вбачається, що місцем проживання дитини визначено разом з батьком.

Однак, від серпня 2023 року малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з матір`ю, що підтверджується поданими до суду і наведеними вище доказами та поясненнями допитаних судом свідків, окрім цього, даний факт не заперечується і самим батьком у апеляційній скарзі.

Також апеляційний суд зауважує, що від серпня 2023 року до 23 вересня 2024 року із сторони ОСОБА_1 не було подано до органу опіки та піклування жодних заяв, які стосувалися місця проживання малолітнього сина чи обмеження з боку позивачки його участі у вихованні дитини.

Проте, 23 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Підволочиської селищної ради про вирішення питання щодо проживання дитини з ним.

Колегія суддів наголошує, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Доказів, що ОСОБА_2 не має можливості виконувати батьківські обов`язки щодо сина та забезпечити йому належні умови проживання, як і доказів існування між матір`ю і сином неприязних стосунків, матеріали справи не містять.

За таких обставин, зважаючи на тривалий час не проживання дитини з батьком (з серпня 2023 року), беручи до уваги обґрунтовані висновки, викладені органом опіки та піклування, колегія суддів вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим і таким, що відповідає інтересам дитини, оскільки сприятиме забезпеченню розвитку дитини у безпечному, спокійному, стійкому середовищі.

Також, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що визначення місця проживання сина із матір`ю не впливає та не обмежує можливостей батька щодо участі у вихованні дитини. У разі змінити істотних обставин сторони не позбавлені можливості визначити місце проживання дитини за взаємною згодою або звернутись з відповідним позовом до суду.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Хома М.В.