Справа № 203/8232/25
Провадження № 2-з/0203/51/2025
УХВАЛА

13 листопада 2025 року у місті Дніпрі суддя Центрального районного суду міста Дніпра Ханієва Ф.М., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Дрожак Юлії Миколаївни про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, визнання права власності в порядку спадкування за законом, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення про державну реєстрацію прав,

ВСТАНОВИВ:

12 листопада 2025 року до Центрального районного суду міста Дніпра звернувся представник позивача ОСОБА_1 адвокат Дрожак Юлія Миколаївна з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, визнання права власності в порядку спадкування за законом, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення про державну реєстрацію прав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2025 року, цивільну справу №203/8232/25, провадження №2/0203/3264/2025, було розподілено головуючому судді Ханієвій Ф.М., яка передана судді канцелярією суду 13.11.2025 року.

Ухвалою суду від 13.11.2025 року позовну заяву було залишено без руху.

Разом з позовною заявою представник позивача подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд:

- заборонити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) вчиняти будь-які дії (купівлю-продаж, дарування, міни, та інше) по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформленню документів на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,8 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти дії щодо здійснення державної реєстрації прав, пов`язаних з відчуженням та переходом права власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,8 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

В обґрунтування вимог заяви про забезпечення позову представник заявника зазначила, що ОСОБА_1 подано до Центрального районного суду міста Дніпра позовну заяву до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, визнання права власності в порядку спадкування за законом, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення про державну реєстрацію прав.

Предметом позову є визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину спірної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (далі спірна квартира). Зазначена спірна квартира станом на день складання заяви належить в цілому на праві власності відповідачу по справі ОСОБА_2 .

Заявник вказує, 10 липня 2017 року за законами США у м. Андовер штату Массачусетс, між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, про що видано свідоцтво, в якому застережена відсутність будь-якого іншого чинного у Бориса шлюбу. Вони любили одне одного, спільно проживали, що вбачається з інформації зі свідоцтва про шлюб, підтримували одне одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом працювали, позивач піклувалась про свого чоловіка, бо він дуже хворів, на його лікування необхідні були чималі грошові кошти, вони жили дружно та щасливо.

Однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 56 років ОСОБА_5 помер. Позивачу відомо, що її чоловік ОСОБА_5 подорожував в Україну, де під час їх шлюбу, а саме 22.08.2017 року за договором купівлі-продажу квартири набув у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 . Після смерті чоловіка позивач вчасно звернулась до третьої особи-3 по справі Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Людмили Григорівни із заявою про прийняття спадщини як дружина померлого, є спадкоємцем першої черги спадкування та має право на прийняття спадщини після смерті чоловіка. Отже, вона має право отримати свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя та свідоцтво про право на спадщину за законом. Заповіту чоловік позивача не залишив.

Як стало відомо, 26.05.2021 року до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_5 звернулась мати померлого відповідач по справі ОСОБА_2 , яка також є спадкоємцем першої черги спадкування за законом.

Також, 29.03.2023 року до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина ОСОБА_5 звернулась мати померлого відповідач по справі, в якій просила видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом на все спадкове майно, а саме на всю спірну квартиру в цілому, яка належала її сину. Однак, 29.03.2023 року нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовила відповідачу ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на всю спірну квартиру.

Відмова нотаріуса полягала в тому, що з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 вчасно також звернувся ще один спадкоємець першої черги спадкування, а саме дружина померлого, тобто позивач по справі ОСОБА_1 , яка також має право на спадкування за законом частини спадкового майна. У зв`язку з цим, 29.03.2023 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, спадкова справа №39/2021, зареєстровано в реєстрі за №778. Згідно із зазначеним свідоцтвом, спадкоємцями померлого ОСОБА_5 визнано його матір, тобто відповідача по справі ОСОБА_2 , яка має право на спадщину 1/2 частини спірної квартири, та дружину померлого, тобто позивача по справі ОСОБА_1 , яка має право на спадкування також 1/2 частини спірної квартири.

У зазначеному вище свідоцтві нотаріуса від 29.03.2023 року зазначено, що свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину у праві спільної часткової власності на спірну квартиру видано відповідачу ОСОБА_2 , а позивачу ОСОБА_1 ще не видано. Відповідач того ж дня 29.03.2023 року зареєструвала за собою право власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на спірну квартиру, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав від 29.03.2023 року.

Позивач не встигла отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на належну їй частку спірного спадкового манна, бо весь час проживає в США та рідко приїздить до України. Однак, позивачу стало відомо, що відповідач по справі ОСОБА_2 10.04.2023 року звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська суду з позовом до ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус ДМНО Батова Л.Г. про усунення від спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

21.02.2025 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у зазначеній вище справі було ухвалено рішення, яким позивачу в позові було відмовлено повністю. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.07.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково, рішення суду першої інстанції від 21.02.2025 року скасовано. З постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.07.2025 року ОСОБА_1 повністю не погоджується, тому 28.07.2025 року за допомогою Електронного Суду та свого представника адвоката Дрожак Ю.М. направила до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати частково постанову апеляційної інстанції, а саме в частині часткового задоволення апеляційної скарги та позовних вимог ОСОБА_2 , та просила суд відмовити ОСОБА_2 в цій частині в апеляції та позовних вимогах, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Однак, позивач вважає, що її права порушені, що згідно з нормами чинного законодавства України, вона має право на визнання її права власності на 1/2 частку спірної квартири в спільному майні подружжя та визнання її права власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину спірної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , бо спір щодо розподілу спірного спадкового майна померлого ОСОБА_5 , спірної квартири, підлягає справедливому вирішенню. Тому позивач вимушена звернутись із зазначеним вище позовом до суду за захистом своїх порушених прав.

З огляду на викладене вище, враховуючи, що між позивачем та відповідачем виник спір щодо розподілу спадкового майна, тобто нерухомого майна та права власності на це майно, а також, беручи до уваги те, що невжиття заходів забезпечення позову у справі, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак і до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, втрачається як такий правовий сенс звернення до суду, порушується гарантований Конституцією України та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, принцип ефективного захисту прав громадян. Фактично, з можливим відчуженням спірного майна, позивач повністю позбавляється можливості відновити свої права на нерухоме майно в обраний нею спосіб захисту.

Крім того, заявник зазначає, що на час подання до суду позовної заяви право власності на спірну квартиру в цілому зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , нове свідоцтво про право на спадщину за законом на всю квартиру в цілому відповідач отримала 03.11.2025 року, того ж дня зареєструвала і своє право власності на неї. Відповідач знаходиться в похилому віці, вона ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто наразі їй 89 років. Всі попередні судові справи щодо спору про розподіл спадкового майна після смерті ОСОБА_5 спірної квартири, як відомо, вів та наразі веде її іншій син, та брат померлого, якого також знає позивач ОСОБА_6 . Він відвідував всі судові засідання, був вільним слухачем при розгляді судових справ, що виникли за зазначеним спором між позивачем та відповідачем, при тому, що сама ОСОБА_2 не була на жодному засіданні. Відомо, що у нього є зацікавленість в тому, щоб спірна квартира перейшла у його власність. Тому, на думку заявника, є ризики того, що ОСОБА_2 за власним бажанням або ж під тиском сина ОСОБА_7 , захоче продати спірну квартиру або ж подарувати її своєму сину ОСОБА_6 , або ж реалізувати її якнайшвидше іншим шляхом, щоб зробити неможливим виконання рішення суду або ж ускладнити його виконання, в разі задоволення позовних вимог позивача.

Так, дізнавшись про те, що позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, відповідач сама або ж під тиском свого сина ОСОБА_6 , який більше всіх зацікавлений в тому, щоб квартира перейшла в його власність, зажадає вчинити дії, спрямовані на те, щоб реалізувати квартиру. Оскільки з самого початку виникнення спору щодо розподілу спадкового майна між позивачем та відповідачем, сторона відповідача вела себе недобросовісно в суді, надавала суду неправдиву інформацію, підроблені докази від імені третіх осіб по справі, приховувала дійсні обставини спору. Тому заявник вважає, що наразі є всі підстави для забезпечення позову, бо невжиття заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання рішення суду, що буде ухвалено у справі. На думку заявника, викладені у заяві обставини, відповідно до положень статті 151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

Зважаючи на вищевикладені обставини, представник заявника просить суд задовольнити заяву про забезпечення позову.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 12.11.2025 року, заяву про забезпечення позову було розподілено головуючому судді Ханієвій Ф.М., яка передана судді канцелярією суду 13.11.2025 року.

Суд, розглянувши заяву про забезпечення позову, ознайомившись з копіями доданих до неї документів, проаналізувавши норми ЦПК України, суд дійшов таких висновків.

Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, в тому числі накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз`яснено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

За таких обставин, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

При цьому суд враховує, що ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним (ст. 317 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як видно із заяви про забезпечення позову, між сторонами виник майновий спір про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, визнання права власності в порядку спадкування за законом, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення про державну реєстрацію прав, щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд звертає увагу на те, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову може вважатись підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. У поданій заяві про забезпечення позову представник заявника обмежилась лише зазначенням, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки у позивача є побоювання щодо можливості відчуження спірного майна відповідачем, не надавши доказів наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову.

З урахуванням вимог, викладених в заяві про забезпечення позову, відсутності доказів, які можуть підтвердити обґрунтованість вжиття заходів забезпечення позову, про застосування яких просить у заяві представник заявника, заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-159, 260 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Дрожак Юлії Миколаївни про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, визнання права власності в порядку спадкування за законом, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення про державну реєстрацію прав відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Суддя Ф.М. Ханієва