Справа № 645/4726/25
Провадження № 2/645/2553/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року м. Харків

Немишлянський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Алтухової О.Ю.,

секретар судового засідання - Півінська С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальність «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» до ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними, -

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальність «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС», від імені та в інтересах якого діє представник ліквідатор Мухутдінов Р.Д., звернулось до суду через підсистему «Електронний суд» з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просять:

визнати недійсним договір (серія та номер: 678. виданий 16.07.2024) дарування житлового будинку з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м. житловою площею 117.5 кв .м. та земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0131, площею 0.15 га за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 );

визнати недійсним договір (серія та номер: 283, виданий: 07.07.2025) дарування житлового будинку з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м. житловою площею 117.5 кв .м. та земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0131, площею 0.15 га за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 );

застосувати наслідки недійсності правочинів шляхом повернення/витребування у ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) майна: житлового будинку з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м., житловою площею 117,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0131, площею 0.15 га за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, у власність ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 );

судові витрати просять покласти на відповідачів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в провадженні Господарського суду Харківської області знаходиться справа №922/2052/22 про банкрутство ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» (Код , адреса Україна, 61166, Харківська обл., місто Харків, пр. Науки, будинок 40). 14 лютого 2023 року постановою Господарського суду Харківської області по зазначеній справі було визнано ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» (Код , адреса: 61166, Харківська обл., місто Харків, просп. Науки, будинок 40) банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців. Призначено ліквідатором ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» арбітражного керуючого Мухітдінова Р.Д. (свідоцтво на право здійснення діяльності арбітражного керуючого № 1759 від 30.03.2016 року, поштова адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ). 6 червня 2024 року в межах справи про банкрутство №922/2052/22 ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» було подано позовну заяву до ФОП ОСОБА_1 щодо стягнення з нього суми дебіторської заборгованості. Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) позовні вимоги були задоволені та стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь позивача суму передплати у розмірі 1 232 000,00 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 14784,00 грн. У процесі виконання даного судового рішення було встановлено відсутність у ФОП ОСОБА_1 достатніх коштів на банківських рахунках або іншого ліквідного рухомого та нерухомого майна, за рахунок якого можливо було б задовольнити вимоги стягувача. Таким чином, рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) наразі знаходиться у стані фактичної неможливості його виконання. Натомість, у ході виконавчого провадження стало відомо, що після відкриття судового провадження у справі № 922/2052/22 (922/1985/24), ОСОБА_1 уклав договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, в результаті чого було відчужено єдине майно ОСОБА_1 , на яке можна було б звернути стягнення в межах виконавчого провадження № 76740798. Спірний правочин, що здійснений боржником ОСОБА_1 має ознаки фраудаторного правочину, тобто такий, що укладений на шкоду кредитору ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» з метою ухилення від виконання зобов`язань.

Провадження у справі відкрите ухвалою від 21.07.2025 року, призначене підготовче засідання. Цією ж ухвалою постановлено задовольнити клопотання представника позивача та витребувати у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьової Ангеліни Володимирівни (адреса: 61105, м. Харків, вул. Киргизька, 19): належним чином засвідчену копію договору (серія та номер: 678, виданий 16.07.2024) дарування житлового будинку з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м. житловою площею 117.5 кв.м. та земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0131, площею 0.15 га за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), який був виданий та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В; належним чином засвідчену копію договору (серія та номер: 283, виданий 07.07.2025) дарування житлового будинку з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м. житловою площею 117.5 кв.м. та земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0131, площею 0.15 га за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ), який був виданий та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В.

01.08.2025 року до суду від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьової А.В. надійшли витребувані документи.

Ухвалою суду від 10.11.2025 закрите підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» - ліквідатор Мухітдінов Р.Д. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, надав пояснення так, як про це викладено в позові, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Крамаренко В.П. заперечував проти позовних вимог, у задоволенні позову просив відмовити та зазначив, що стороною позивача не доведено ознак фраудаторності правочинів, які є предметом судового розгляду. Окрім того, представником позивача не підтверджено його повноваження, оскільки постановою Господарського суду Харківської області від 14.02.2023 року у справі № 922/2052/22 ТОВ "Компанія Альтекс" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців. Проте, представником позивача не надано доказів, що ліквідаційна процедура була продовжена.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомлено.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

З постанови Господарського суду Харківської області від 14.02.2023 року у справі № 922/2052/22 вбачається, що суд постановив припинити процедуру розпорядження майном боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Альтекс" (61166, м. Харків, пр-т Науки, буд. 40, ). Припинити повноваження розпорядника майна боржника ТОВ "Компанія Альтекс" арбітражного керуючого Мухітдінова Р.Д. Визнати товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Альтекс" (61166, м.Харків, пр-т Науки, буд. 40, ) банкрутом та відкрити ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців. З дня ухвалення господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури: господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу, крім укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу у процедурі ліквідації тощо; строк виконання всіх грошових зобов`язань банкрута вважається таким, що настав; у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань, у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури; припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута; відомості про фінансове становище банкрута перестають бути конфіденційними чи становити комерційну таємницю; продаж майна банкрута допускається в порядку, передбаченому цим Кодексом; скасовуються арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, та інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається; припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, члени виконавчого органу (керівник) банкрута звільняються з роботи у зв`язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (органу, уповноваженого управляти майном) майна банкрута.

Постановою Господарського суду Харківської області від 14.02.2023 року у справі № 922/2052/22 також призначено ліквідатором товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Альтекс" (61166, м. Харків, пр-т Науки, буд. 40, ) арбітражного керуючого Мухітдінова Рустама Джурайовича (свідоцтво № 1759 від 30.03.2016). Встановлено ліквідатору основну грошову винагороду в розмірі трьох мінімальних заробітних плат за кожний місяць виконання повноважень. Постановлено оприлюднити повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, текст якого додається. Зобов`язано посадових осіб банкрута протягом 15 днів з дня призначення ліквідатора передати бухгалтерську та іншу документацію, печатки і штампи, матеріальні та інші цінності банкрута ліквідатору. У разі ухилення від виконання зазначених обов`язків відповідні посадові особи банкрута несуть відповідальність відповідно до закону. Ліквідатор має право замовити виготовлення дублікатів печатки та штампів у разі їх втрати. Зобов`язано ліквідатора закрити всі рахунки банкрута в установах банку та відкрити або переоформити один основний рахунок для проведення розрахунків з кредиторами, виконати інші дії, передбачені статтями 59-67 Кодексу України з процедур банкрутства. Зобов`язано ліквідатора в строк до 14.02.2024 виконати ліквідаційну процедуру та після завершення всіх розрахунків з кредиторами подати до господарського суду звіт та ліквідаційний баланс, до якого додаються: відомості за результатами інвентаризації майна боржника та перелік ліквідаційної маси; відомості про реалізацію об`єктів ліквідаційної маси з посиланням на укладені договори купівлі-продажу; копії документів, що підтверджують відчуження активів боржника під час ліквідаційної процедури (у тому числі протоколи про проведення аукціону, договори купівлі-продажу, акти приймання-передачі майна, акти про придбання майна на аукціоні тощо); реєстр вимог кредиторів з даними про розміри погашених вимог кредиторів; документи, що підтверджують погашення вимог кредиторів; довідка архівної установи про прийняття документів, які відповідно до закону підлягають довгостроковому зберіганню.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Альтекс" в особі ліквідатора Мухітдінова Р.Д.; стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Альтекс" суму передплати у розмірі 1232000,00 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 14784,00 грн.

Із вказаних судових рішень вбачається, що ліквідаційна процедура триває понад строки, зазначені у постанові Господарського суду Харківської області від 14.02.2023 року у справі № 922/2052/22, а рішення від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) ухвалене судом саме в межах цієї ліквідаційної процедури.

Враховуючи визначені позивачем підстави заявлених вимог із посиланням на приписи ст.ст. 13, 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), закон не виключає можливості звернення в цьому разі ліквідатора з позовом про визнання правочину недійним (аналогічний висновок, викладений у п.138 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16). Отже, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Окрім того, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів. Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.

Положення ч. 3 ст. 12 КУзПБ зобов`язує арбітражного керуючого під час реалізації своїх прав та обов`язків діяти добросовісно, розсудливо та з метою, з якою ці права та обов`язки надано (покладено). Проаналізувавши документи та фактичні обставини ще на стадії розпорядження майном або у процедурі ліквідації, арбітражний керуючий зобов`язаний самостійно визначитися з наявністю підстав для подання заяви (позову) про визнання недійсними правочинів боржника для збільшення ліквідаційної маси, відновлення порушених прав кредиторів і погашення їх вимог. Наведене є свідченням того, що подання заяв про визнання недійсними правочинів боржника в разі встановлення арбітражним керуючим наявності фраудаторних правочинів боржника, вчинених у підозрілий період, - це обов`язок арбітражного керуючого, який спрямований на виявлення та повернення майна боржника у справі про банкрутство, та свідченням безсумнівної повноти дій ліквідатора у ліквідаційній процедурі. У випадку відсутності підстав для ствердження, що правочини боржника, укладені у підозрілий період, є фраудаторними, ліквідатор зазначає про таку відсутність у своєму остаточному звіті. Невиконання зазначеного обов`язку є підставою для відмови господарським судом у затвердженні звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, що узгоджується з положеннями ч.4 ст. 65 КУзПБ.

Згідно з ч. 6 ст. 65 КУзПБ ліквідатор виконує свої повноваження до завершення ліквідаційної процедури в порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином, суд не може погодитися з доводами сторони відповідача про відсутність повноважень у представника позивача на звернення до суду з цим позовом.

З матеріалів справи вбачається, що 05.12.2024 року Господарським судом Харківської області видано наказ на примусове виконання рішення від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22.

03.02.2025 року ліквідатором ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» Мухітдіновим Р.Д. направлено запит приватному виконавцю Кудряшову Д.В. про здійснені заходи щодо примусового виконання рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24).

На запит отримано відповідь, датовану 11.02.2025 року за № 76740798/6197, з якої, зокрема, вбачається, що виконавче провадження на виконання Рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) відкрите на підставі заяви стягувача 09.12.2024 року та зазначено заходи, вчинені приватним виконавцем на виконання рішення.

29.05.2025 року ліквідатором ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» Мухітдіновим Р.Д. направлено запит приватному виконавцю Кудряшову Д.В. про необхідність здійснення заходів для примусового виконання рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24), а саме: отримати інформацію чи було зареєстроване за ФОП ОСОБА_1 будь-яке майно в період часу з 11.06.2024 (дата відкриття провадження у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) по 11.02.2025 року.

На запит отримано відповідь, датовану 03.06.2025 року за № 76740798/34410, з якої, зокрема, вбачається, що в період часу з 11.06.2024 по 11.02.2025 за боржником ОСОБА_1 було зареєстроване нерухоме майно, зокрема, житловий будинок з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м. житловою площею 117,5 кв.м та земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0131, площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана інформація також підтверджується відомостями з Інформаційної довідки № 429358170 від 30.05.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідно до договору дарування від 16.07.2024 року (серія та номер: 678, виданий 16.07.2024) укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , житловий будинок з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м житловою площею 117,5 кв.м та земельна ділянка з кадастровим номером :14:001:0131, площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 , передані в дар ОСОБА_2 (родинний зв`язок між вказаними особами - батько та син).

У статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

У силу приписів частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).

Суд зазначає, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 дійшла висновків, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Верховний Суд також неодноразово зазначав, що фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування; контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

У такий спосіб будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Вчинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. При кваліфікації дій як таких, що свідчать про зловживання правом, суд надає оцінку наявності негативних наслідків для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувати); правовому статусу особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та і здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень Цивільного кодексу України.

Як наслідок, може бути визнаний недійсним договір, спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша підстава, наприклад, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц та у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, та у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 317/3272/16-ц, від 24.02.2021 у справі № 757/33392/16, від 14.12.2022 у справі № 372/437/20 та від 16.10.2024 у справі № 911/3706/23.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належного йому майна з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Визнання фраудаторного правочину недійсним, як такого, що не відповідає критеріям ч. 1 ст. 203 ЦК України та приписам ст. 13 ЦК України, є найбільш перспективним. Вказана позиція підтверджується і актуальною судовою практикою (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.03.2020 у справі № 704/1410/18, постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18).

Слід зазначити, що Верховний Суд сформував усталену судову практику про можливість оскарження такого (фраудаторного) правочину особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує правочин, якщо ця особа доведе, що власник майна уклав договір та відчужив за ним майно, свідомо погіршивши свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором, та зазначив, що належним способом захисту прав чи інтересів відповідного кредитора є повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення ситуації, яка існувала до цього.

Правові підстави для визнання правочинів недійсними, як фраудаторних, можуть бути різними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, сформулювала підхід, відповідно до якого допускається кваліфікація правочину як фраудаторного у випадках: фіктивних правочинів (стаття 234 Цивільного кодексу України); порушення принципу добросовісності та зловживання правом (статті 3, 13 Цивільного кодексу України); правочину, який порушує публічний порядок (частина перша та друга статті 228 Цивільного кодексу України).

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такий, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.2024 у справі №916/379/23 зазначила наступне: що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм зловживання правом. Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку (пункти 110, 111 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.09.2022 у справі № 902/858/15 (пункт 78), від 19.01.2023 у справі № 925/1248/21 (925/111/22) (пункт 89), від 16.02.2023 у справі № 903/877/20 (903/150/22) (пункт 34), від 19.04.2023 у справі № 912/2007/18).

Отже, правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.

Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.

Верховний Суд у постановах, зокрема, від 18.02.2025 у справі № 916/5751/23, від 03.12.2024 у справі № 487/6342/18 зазначив, що критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема:

відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості;

відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати);

майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи);

після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці питання і є вирішальними та необхідними для з`ясування при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності договору з настанням відповідних наслідків, адже це свідчитиме про укладення правочину внаслідок недобросовісної поведінки та зловживання цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Водночас слід враховувати, що кожен окремий критерій сам по собі не спричиняє фраудаторність, і вони повинні розглядатися комплексно, а презумпція правомірності правочину може бути спростована тільки вагомими доказами, які у своїй сукупності засвідчують шкідливість вчиненого правочину, вживання права на зло.

Так, спірним договором у цій справі є договір дарування (серія та номер: 678, виданий 16.07.2024) житлового будинку з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м житловою площею 117,5 кв.м та земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0131, площею 0.15 га за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 16.07.2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивач, в особі ліквідатора, звертаючись з даним позовом зазначав, що під час примусового виконання рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року стало відомо, що станом на 11.06.2024 року (дата відкриття провадження у справі №922/2052/22 (922/1985/24)) за ОСОБА_1 було зареєстровано певне нерухоме майно, яке в подальшому, тобто після відкриття провадження у справі, було відчужено, а саме житловий будинок з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м. житловою площею 117.5 кв .м. та земельна ділянка з кадастровим номером :14:001:0131, площею 0.15 га за адресою: АДРЕСА_1 , відчужені боржником на підставі договору дарування (серія та номер: 678, виданий 16.07.2024), укладеного між ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ). Укладення спірного договору, за твердженням позивача, носить ознаки фраудаторності та спрямоване на уникнення виконання судового рішення, а відповідно є таким, що порушує законні права та інтереси позивача.

З приводу вказаного договору суд зазначає наступне.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) встановлено, що обставини справи дають підстави вважати, що отримані ФОП ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 1 232 000,00 грн., що підтверджуються банківською випискою АТ «УКРСИББАНК» (МФО 351005) за період з (вкл.) 23.12.2020 по (вкл.) 10.04.2023 рік за відповідним особовим рахунком, який належить ТОВ "КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС", є одержаними у позадоговірному порядку, як безпідставно отримані, адже, на час звернення з даним позовом відповідач не повернув отримані від позивача грошові кошти на загальну суму 1 232 000,00 грн. та не надав документів, що підтверджують виконання ФОП ОСОБА_1 зобов`язання щодо поставки на адресу ТОВ "КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС" товару на загальну суму 1 232 000,00 грн. Крім того, суд звернув увагу, що навіть у разі наявності договору №10 від 26.10.2021р., який зазначено при перерахунку грошових коштів у сумі 1 232 000,00 грн з банківського рахунку ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» на користь ФОП ОСОБА_1 , на даний час виконання таких зобов`язань щодо поставки товару неможливо та є не актуальним по причині відкриття ліквідаційної процедури ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС», а отже перераховані кошти у сумі 1 232 000,00 грн підлягають поверненню в повному обсязі.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, у цій справі встановлено, що на час відчуження 16.07.2024 року житлового будинку з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м. житловою площею 117, 5 кв .м. та земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0131, площею 0,5 га за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_1 достеменно був обізнаний про наявність у нього значної непогашеної заборгованості в сумі 1 232 000,00 грнперед ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС».

Також, суд вважає доведеним, що у цій справі спірне майно відчужене відповідачем ОСОБА_1 після пред`явлення до нього позову, оскільки з рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) вбачається, що провадження у цій справі відкрите ухвалою суду від 11.06.2024 року.

Матеріалами справи також підтверджено, що житловий будинок з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м. житловою площею 117,5 кв.м. та земельну ділянку з кадастровим номером :14:001:0131, площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_1 за договором дарування передав своєму синові ОСОБА_2 , про що сторони зазначити також і в договорі дарування від 16.07.2024 року.

Таким чином, у цій справі встановлено, що майно відчужено на підставі безвідплатного правочину, яким за вимогами ЦК України є договір дарування, а також майно відчужене на користь пов`язаної особи - сина боржника.

Також, матеріали справи не містять доказів, що після відчуження майна у боржника наявне в достатній кількості інше майно, за рахунок якого він може в повному обсязі відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, оскільки із інформації наданій ліквідатору приватним виконавцем вбачається відсутність у боржника іншого майна за рахунок якого він може відповідати за своїм зобов`язанням та забезпечити виконання рішення Господарського суду Хварківської області від 07.11.2024 року.

З огляду на викладене вище, суд доходить висновку, що при укладенні 16.07.2024 року спірного договору дарування ОСОБА_1 діяв недобросовісно та із зловживанням цивільними правами на шкоду правам інших осіб, зокрема ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС», оскільки відчуження майна відбулося за наявності у вказаного відповідача значної непогашеної заборгованості перед позивачем; відчуження майна відбулося після пред`явлення до нього позову; майно відчужено на підставі безвідплатного правочину сину відповідача; а після відчуження майна у боржника відсутнє в достатній кількості інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 14.09.2016 у справі №914/3389/15, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося.

Слід звернути увагу, що банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано КУзПБ з 21.10.2019, який визначає особливості провадження у справах про банкрутство. Кодекс України з процедур банкрутства є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, тощо. Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками: це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі; це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону; спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені у ст. 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд зазначає, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Частиною 3 ст. 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Надаючи оцінку доводам позивача у даній справі, суд вважає за необхідне врахувати правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19), в якій Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: - момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); - контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); - щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (аналогічні висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі №908/794/19(905/1646/17), від 06.10.2022 у справі № 902/1023/19(902/163/22), від 03.11.2022 у справі №908/2076/20 (908/2683/21)).

Фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам. Такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до ст. 7 КУзПБ на підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та ч.ч. 3, 6 ст.13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину лише на підставі ст. 234 ЦК України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст. 13 ЦК України) (постанова ВП ВС від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц).

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено.

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній вище справі вказує, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч3. ст. 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.

Фіктивний правочин, на відміну від фраудаторного, виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує. Оскільки на підставі фіктивного правочину відсутня можливість передачі майна, restitutio in integrum виключається юридичною конструкцією фіктивного правочину. Якщо ж буде встановлено, що така передача de facto відбулася, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, і тому норма ст. 234 ЦК України не підлягає застосуванню, адже фіктивний правочин de jure не породжує будь-яких правових наслідків. В свою чергу, правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ч. 3 ст. 234 ЦК України).

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони не бажають настання правових наслідків, обумовлених договором; усі сторони договору проінформовані про його фіктивність; письмовим текстом договору створюється лише видимість правовідносин між сторонами; мета вчинення фіктивного правочину не має значення.

Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду, якщо хоча б одна зі сторін оспорюваного договору намагалася досягти правового результату, то цей правочин не може визнаватися фіктивним. Зокрема, як зазначено в постанові Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 904/4567/18, Верховний Суд у застосуванні приписів статі 234 ЦК України у подібних правовідносинах виходив, зокрема, з того, що в разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний.

Практичне правозастосування виходить з того, що "фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним" (постанова Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18).

У постанові КЦС ВС від 18 травня 2022 року в справі № 643/15604/17 суд дійшов висновку, що встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності. Належним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику, і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування (серія та номер: 678, виданий 16.07.2024) житлового будинку з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м. житловою площею 117.5 кв .м. та земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0131, площею 0.15 га за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки судом встановлено, що боржник (дарувальник), проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, та його син (обдарований), які уклали спірний договір дарування, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора (ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС»), оскільки уклали договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Також, позивач просить суд визнати недійсним договір (серія та номер: 283, виданий: 07.07.2025) дарування житлового будинку з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м житловою площею 117,5 кв.м та земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0131, площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 );

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).

У постанові КЦС ВС від 18 травня 2022 року в справі № 643/15604/17 суд дійшов висновку, що встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності. Належним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику, і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання недійсним договору дарування від 07.07.2025 року, оскільки у цій справі ефективним та достатнім способом захисту права/інтересу кредитора є вимога про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення.

Також слід зазначити, що ВС у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 924/408/21 (924/287/23) виснував, що укладаючи фраудаторний правочин, боржник свідомо бажає настання правових наслідків у вигляді вибуття відповідного майна з його володіння. Набувач такого майна, який безпосередньо пов`язаний з боржником або з інших обставин не міг не знати про фраудаторний характер правочину, є недобросовісним набувачем. У разі подальшого відчуження набувачем отриманого на виконання фраудаторного правочину майна на користь іншої особи, яка не є пов`язаною з боржником та водночас не обізнана про придбання майна в особи, що не мала права його відчужувати, такий добросовісний набувач не повинен приймати на себе тягар неправомірних і недобросовісних дій боржника та його недобросовісного контрагента, пов`язаних із вчиненням правочину на шкоду кредиторам та виведенням майна тощо.

Отже, під час розгляду таких справ суди мають встановити шляхом дослідження наявних у справі доказів у їх сукупності з урахуванням вірогідності та взаємозв`язку обставини, які б свідчили про наявність підстав для висновку про добросовісність останнього набувача, зокрема про об`єктивну неможливість бути обізнаним про можливу незаконність вибуття майна з володіння боржника; про недобросовісну поведінку боржника та його контрагента при укладенні договорів, що мають ознаки фраудаторності.

У даній справі встановлено, що договір дарування від 07.07.2025 року був укладений сином боржника ОСОБА_2 (обдарованим за договором від 16.07.2025 року) з його рідною сестрою ОСОБА_3 , тобто дочкою боржника ОСОБА_1 . Доказів об`єктивної неможливі бути обізнаною про можливу незаконність вибуття майна з володіння боржника, відповідачкою ОСОБА_3 не надано.

Таким чином, у даному випадку відсутні підстави для висновку про добросовісність останнього набувача.

Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, в частині першій якої вказано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21)).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина друга статті 13 ЦК України).

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

У Постанові КЦС від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17 суд дійшов висновку, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Таким чином, у даній справі встановлено, що учасники цивільних відносин (сторони договору дарування від 16.07.2024 року) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (тобто вказаний договір) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 і зумовив настання негативних наслідків для ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС».

Враховуючи викладене, суд вважає, що обраний ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення нерухомого майна ОСОБА_1 ) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача у спірних правовідносинах, у зв`язку із чим позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину підлягають задоволенню.

Питання щодо судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог.

Відповідно до платіжної інструкції № 826 від 16.07.2025 року ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» при поданні позову до суду сплачено судовий збір в сумі 7 267,20 грн.

Так, позивачем заявлено три позовні вимоги, за які повністю сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 за кожну вимогу, оскільки позов подано через підсистему «Електронний суд».

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог (дві вимоги з трьох), судовиий збір в цій частині підлягає стягненню з відповідачів в сумі 4844,80 грн (2422,20 х 2).

Також, відповідно до платіжної інструкції № 825 від 11.07.2025 року ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» при поданні заяви про забезпечення позову сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн. Ця сума також підлягає стягненню з відповідачів.

Окрім того, матеріали справи містять три квитанції на загальну суму 120,00 грн на підтвердження направлення позивачем копії позову з додатками відповідачам. Доказів про витрати позивача на ці потреби в сумі 150,00 грн матеріали справи не містять.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення судових витрат в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 120,00 грн.

Щодо вимоги про стягнення з відповідачів 225,00 грн за формування витягу за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 11.07.2025 року, то в цій частині вимоги позивача про стягнення судових витрат не підлягають задоволенню, оскільки скрін-шот про перерахування коштів з невідомої картки на невідомі потреби в сумі 225,00 грн (а.с. 41) не може вважатися беззаперечним доказом таких витрат саме позивачем і саме в цій справі.

Таким чином, суд вважає, що з відповідачів підлягають стягненню судові витрати в сумі 6176,00 грн (4844,80 + 1211,20 +120), оскільки позивачем доведено, що вказані витрати пов`язані з розглядом даної справи.

Керуючись ст.ст. 76-83, 141, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування (серія та номер: 678, виданий 16.07.2024) житлового будинку з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м. житловою площею 117.5 кв .м. та земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0131, площею 0.15 га за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відновити становище, яке існувало до порушення та застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом повернення від ОСОБА_3 житлового будинку з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м., житловою площею 117,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0131, площею 0.15 га за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, у власність ОСОБА_1 .

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальність «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» судові витрати в сумі 6176,00 грн по 2058,67 грн з кожного.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку проголошення в судовому засіданні скороченого судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС», , адреса: 61166, м.Харків, пр-т Науки, буд.40.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 11.12.2025 року.

Суддя О.Ю.Алтухова