Дата документу 10.12.2025 Справа № 328/2909/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №328/2909/21 Головуючий у 1 інстанції Погрібна О.М.
Провадження № 22-ц/807/2035/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» Тюріна Віктора Михайловича на заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 10 лютого 2022 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування, -

В С Т А Н О В И ЛА:

Представник приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» звернувся до Токмацького районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування в розмірі 16165 грн. 04 коп. та судовий збір в сумі 2270 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та відповідачем укладено кредитний договір №9180с від 26.02.2013 р. На виконання умов вказаного вище кредитного договору №9180с від 26.02.2013 р. кредитна спілка «Українська кредитна спілка» надала, а відповідач отримав у тимчасове користування грошові кошти у безготівковій формі з дотриманням вимоги їх повернення та сплати процентів у визначені договором строки у загальному розмірі 7000,00 гривень строком на 24 місяці з 26.02.2013 по 26.02.2015 р. зі сплатою процентів у розмірі 28,8% річних.

Перерахування визначених кредитним договором №9180с від 26.02.2013 р. грошових коштів на банківський рахунок відповідача підтверджується належним чином завіреною копією платіжного доручення №17875 від 27.02.2013 р. з відмітками банку про проведення даного платежу.

Між приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія» та кредитна спілка «Українська кредитна спілка» укладено договір добровільного страхування кредитів №4 від 01.03.2013 р. Відповідно до додатку №1 до договору добровільного страхування кредитів №4 від 01.03.2013 р. кредитний договір №9180с від 26.02.2013 р. укладений між кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та відповідачем віднесено до переліку договорів, страхові ризики за якими застраховано позивачем на загальну суму 18515,00 грн.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором №9180с від 26.02.2013р. належним чином не виконував, передбачені кредитним договором щомісячні платежі не сплачував.

Вказані обставини підтверджуються наданою кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» випискою №1099 від 20.08.2021 р. з рахунку відповідача.

Керуючись вимогами п.5.1 договору добровільного страхування кредитів кредитна спілка «Українська кредитна спілка» направила приватному акціонерному товариству «Українська страхова компанія» заяву №1096 від 19.08.2021 р. про виплату страхового відшкодування у сумі 16165,04 грн. внаслідок невиконання відповідачем свого зобов`язання за кредитним договором №9180с від 26.02.2013р.

Позивачем на підставі вищезазначеної заяви №1096 від 19.08.2021 р. та доданих до неї документів, складено страховий акт №619кр від 20.08.2021 р. та відповідно 20.08.2021 р. здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 16165,04 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1171 від 20.08.2021 р. з відміткою банку про проведення платежу.

Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідача вказану вище суму страхового відшкодування.

Заочним рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 10 лютого 2022 року позов Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 3314 грн. 72 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» судовий збір в сумі 465 грн. 47 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2025 року задоволено заяву представника Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» Тюріна Віктора Михайловича про відновлення провадження. Відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі №328/2909/21.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням представник ПрАТ «Українська страхова компанія» Тюрін В.М. подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції передчасно констатував, що позивачем необґрунтовано зроблено розрахунок заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, оскільки за договором кредиту № 9180с відповідачу надані у кредит кошти в розмірі 7000 грн. зі сплатою процентів в розмірі 28,8 % річних, які є фіксованими та нараховуються кожний день на первісну суму кредиту.

Відповідач в порушення умов договору кредитні зобов`язання в повному обсязі не виконала, у зв`язку з чим кредитна спілка нарахувала заборгованість в сумі 16165,04 грн, яка підлягає стягненню з відповідача. Суд першої інстанції безпідставно без будь-якого посилання на положення кредитного договору або норм закону змінив зазначену у договорі базу нарахування процентів, що суперечить вимогам процесуального законодавства.

28 жовтня 2025 року на офіційному вебсайті Запорізького апеляційного суду розміщено оголошення про повідомлення відповідача ОСОБА_1 , що по справі № 328/2909/21 відкрито апеляційне провадження.

ОСОБА_1 не скористалася своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не в повному обсязі виконав свої обов`язки по кредитному договору та на час настання останньої сплати коштів по договору мав невиконані зобов`язання підтверджується випискою по рахунку позичальника, відтак позовні вимоги в цій частині підлягають повному задоволенню з огляду на вимоги статей 526 та 1054 ЦК України. Однак, суд першої інстанції дійшов висновку, що нараховані відсотки підлягають частковому стягненню по строк дії кредитного договору до 26.02.2015 року в сумі 1176 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Встановлено, що в провадженні Токмацького районного суду Запорізької області перебувала цивільна справа №2/328/948/21, ЄУН 328/2909/21 за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2025 року задоволено заяву представника Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» Тюріна Віктора Михайловича про відновлення провадження. Відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі №328/2909/21.

Під час розгляду справи Токмацьким районним судом Запорізької області встановлено, що між кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та відповідачем укладено кредитний договір №9180с від 26.02.2013р. На виконання умов вказаного вище кредитного договору №9180с від 26.02.2013р. кредитна спілка «Українська кредитна спілка» надала, а відповідач отримав у тимчасове користування грошові кошти у безготівковій формі з дотриманням вимоги їх повернення та сплати процентів у визначені договором строки у загальному розмірі 7000 гривень строком на 24 місяці з 26.02.2013 по 26.02.2015 р. зі сплатою процентів у розмірі 28,8% річних.

Перерахування визначених кредитним договором №9180с від 26.02.2013р. грошових коштів на банківський рахунок відповідача підтверджується належним чином завіреною копією платіжного доручення №17875 від 27.02.2013 р. з відмітками банку про проведення даного платежу.

Відповідно до виписки по рахунку позичальника ОСОБА_1 від 16 серпня 2021 року, останній платіж був здійснений 18 серпня 2014 року в сумі 460 грн. 00 коп., залишок заборгованості по тілу кредиту становив 2138 грн. 72 коп. Станом на 02 серпня 2021 року нараховані проценти становили 14026 грн. 32 коп., що становить разом 16165 грн. 04 коп.

Між приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія» та кредитна спілка «Українська кредитна спілка» укладено договір добровільного страхування кредитів №4 від 01.03.2013 р. Відповідно до додатку №1 до договору добровільного страхування кредитів №4 від 01.03.2013 р. кредитний договір №9180с від 26.02.2013 р. укладений між кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та відповідачем віднесено до переліку договорів, страхові ризики за якими застраховано позивачем на загальну суму 18515,00 грн.

Відповідно до пункту 1.2. договору добровільного страхування кредитів предметом вказаного договору є майнові інтереси кредитної спілки «Українська кредитна спілка», що не суперечать закону, пов`язані із матеріальними збитками, які завдані останній внаслідок повного або часткового неповернення позичальником суми кредиту (позики) та (або) відсотків за користування кредитом у встановлені терміни у відповідності до кредитних договорів.

Згідно із пунктом 1.3. договору добровільного страхування кредитів позивач, як страховик, здійснює страхування кредитних ризиків за кредитними договорами, укладеними між позичальниками та кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» згідно з реєстром наданих за звітний період кредитів, що укладені в межах договорів про співробітництво між кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та позивачем.

Підпунктом 2.1.1 Договору добровільного страхування кредитів встановлено, що страховим випадком за цим Договором по відношенню до конкретного Кредитного договору, що внесений до Реєстру наданих кредитів, є факт збитків Кредитора внаслідок невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань перед Кредитором по поверненню кредиту в строки та в порядку, передбачених укладеним між ними Кредитним договором, внаслідок будь-яких подій («З відповідальністю за усі ризики»). Відповідальність Страховика за страховим випадком виникає у разі, якщо Кредитор не одержав суми трьох будь-яких послідовних платежів, передбачених Кредитним договором протягом 10 (десять) днів після настання строку сплати третього платежу.

Згідно із п.п. 4.4.5 Договору добровільного страхування кредитів приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія» зобов`язане протягом 4 робочих днів після отримання від кредитної спілки «Українська кредитна спілка» заяви і документів, необхідних для встановлення обставин страхового випадку та розміру завданих збитків, прийняти рішення про виплату (або про відмову виплати) страхового відшкодування та скласти страховий акт про виплату (або про відмову виплати) страхового відшкодування по Кредитному договору.

Відповідно до п.п. 4.4.6 Договору добровільного страхування кредитів протягом 5 робочих днів після отримання від кредитної спілки «Українська кредитна спілка» заяви і документів, необхідних для встановлення обставин страхового випадку та розміру завданих збитків приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія» зобов`язане здійснити виплату страхового відшкодування.

Керуючись вимогами п.5.1 договору добровільного страхування кредитів кредитна спілка «Українська кредитна спілка» направила приватному акціонерному товариству «Українська страхова компанія» заяву №1096 від 19.08.2021 р. про виплату страхового відшкодування у сумі 16165,04 грн. внаслідок невиконання відповідачем свого зобов`язання за кредитним договором №9180с від 26.02.2013р.

Позивачем на підставі вищезазначеної заяви №1096 від 19.08.2021 р. та доданих до неї документів, складено страховий акт №619кр від 20.08.2021 р. та відповідно 20.08.2021 р. здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 16165,04 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1171 від 20.08.2021 р. з відміткою банку про проведення платежу.

Відповідно до п. 5.7 Договору добровільного страхування кредитів до приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія», яке виплатило страхове відшкодування за цим договором, переходить в межах виплаченого страхового відшкодування право вимоги, яке кредитна спілка «Українська кредитна спілка» має до Позичальника згідно з умовами кредитного договору.

На виконання вимог вказаного вище п.5.8 договору добровільного страхування кредитів кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» надано позивачу довідку №1110 від 20.08.2021р. про сплату 20.08.2021 р. приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія» страхової виплати за кредитним договором №9180с від 26.02.2013р. в рахунок погашення заборгованості відповідачем у розмірі 16165,04 грн.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя

Відповідно до положень ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України, встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.

Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за заподіяний збиток.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки ПрАТ «Українська страхова компанія» виконало обов`язки, покладені Законом України «Про страхування» та умовами Договору добровільного страхування кредитів № 04 від 14.04.2014, до позивача перейшло право вимоги у порядку суброгації на стягнення з відповідача матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування.

З викладеного вбачається, що відповідач не в повному обсязі виконав свої обов`язки по кредитному договору та на час настання останньої сплати коштів по договору мав невиконані зобов`язання, що підтверджується випискою по рахунку позичальника ОСОБА_1 від 16 серпня 2021 року, за якою слідує, що останній платіж був здійснений 18 серпня 2014 року в сумі 460 грн. 00 коп., залишок заборгованості по тілу кредиту становив 2138 грн. 72 коп.

Розмір заборгованості за тілом кредиту складає 2138,72 грн., що підтверджується розрахунком, наданим позивачем.

Перевіряючи правильність визначення розміру заборгованості позичальника за кредитним договором, а відтак і обґрунтованість визначення розміру страхового відшкодування, суд першої інстанції установив таке.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом та за кредитом, який наданий до 26 лютого 2015 року включно, з конкретною мінімальною сумою сплати коштів, визначений графік погашення коштів у додатку.

Відтак, у межах строку кредитування до 26 лютого 2015 року відповідач мав, зокрема, повертати кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 26 лютого 2015 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги кредитором повернути всю заборгованість за договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Таким чином, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наведена позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18).

Із змісту виписки з рахунку позичальника суд першої інстанції установив, що сума коштів в розмірі 14026 грн. 32 коп. становить розмір нарахованих відсотків за період з 19.08.2014 року по 02.08.2021 року, тобто нарахування відсотків здійснено поза строками кредитування.

В межах строку кредитування відповідачці були нараховані відсотки на суму 1176 грн., які суд обґрунтовано стягнув з відповідача.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ПрАТ «Українська страхова компанія» набуло право вимоги лише на ту суму заборгованості, на яку мав право кредитор КС «Українська кредитна спілка», тобто на суму заборгованості 6 087,96 грн із яких: заборгованості по кредиту в сумі 2138 грн, та заборгованості за процентами в сумі 1176 грн.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції передчасно констатував, що позивачем необґрунтовано зроблено розрахунок заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, оскільки за договором кредиту № 9180с відповідачу надані у кредит кошти в розмірі 7000 грн. зі сплатою процентів в розмірі 28,8 % річних, які є фіксованими та нараховуються кожний день на первісну суму кредиту, не можуть бути прийняті судом до уваги.

Після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказана позиція також узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до п.3.6 договору прострочення сплати кредиту не зупиняє нарахування процентів як протягом строку надання кредиту, так і після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником грошовими коштами, а також доводи щодо нарахування процентів за користування кредитом поза межами дії кредитного договору не ґрунтуються на законі.

Окрім того, відомості про нарахування кредитною спілкою процентів за порушення договору або будь-яких інших штрафних санкцій відповідно до умов кредитного договору, а також відповідно до статті 625 ЦК України у матеріалах справи відсутні.

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

У постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, в контексті цієї справи, задоволення вимог заяви про встановлення юридичного факту через недоведеність апелянтом заперечень проти них.

У справі, яка переглядається, апелянт не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності правових підстав для стягнення розміру заявленої заборгованості за кредитним договором у повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять.

Апеляційні скарги не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди позивачки з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» Тюріна Віктора Михайловича залишити без задоволення.

Заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 10 лютого 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Судупротягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді: