ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 161/16494/23

провадження № 61-15766св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 ,

третя особа - виконавчий комітет Луцької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2024 року у складі судді Присяжнюк Л. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»; банк) звернулось до суду з позовом до

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Луцької міської ради, про виселення.

Позов мотивований тим, що 07 серпня 2007 року між банком і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № М3-45.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком

і позичальником укладено договір іпотеки від 14 серпня 2007 року, згідно

з умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру

АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня

2010 року у справі № 2-8468/2010 звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки

АТ КБ «ПриватБанк», з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності.

Позивач зазначав, що умовами договору іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише за умови отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Всупереч умовам договору іпотеки ОСОБА_1 зареєструвала у квартирі свого малолітнього сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 не має права користуватися спірною квартирою, яка є предметом договору іпотеки, оскільки був зареєстрований у ній з порушенням законодавства, а тому підлягає виселенню.

Ураховуючи наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просило виселити ОСОБА_2

з квартири АДРЕСА_1 , у якій він зареєстрований та (або) проживає.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня

2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, посилаючись на статтю 109 ЖК України, виходив з того, що згідно з умовами кредитного договору кредит був наданий на здійснення будівельних робіт та поповнення оборотних коштів, а спірна квартира не придбавалася за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою. Суд зазначив, що виселення ОСОБА_2 із спірного житлового приміщення допускається лише з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення, однак позивач будь-яких відомостей про інше постійне житлове приміщення, в яке може бути виселений ОСОБА_2 , не надав, як і не надав відомостей про наявність на праві власності у його законних представників іншого житла, яким може користуватися малолітній ОСОБА_2 . Зважаючи на відсутність іншого постійного житлового приміщення, яке може бути надане

ОСОБА_2 , суд дійшов висновку, що заявлений банком позов не підлягає задоволенню.

Постановою Волинського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня

2024 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови апеляційного суду. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що цей позов заявлений не як позов про виселення з предмета іпотеки, на яке було звернено стягнення на підставі судового рішення, а з підстав порушення ОСОБА_1 пункту 21.7 договору іпотеки. Позивач не позбавлений права захищати будь-які свої інтереси та права, які випливають із рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2010 року у справі

№ 2-8468/2010.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

25 листопада 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що проведення реєстрації місця проживання з порушенням вимог закону та договору іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу. Суди не надали оцінки обставинам справи, поведінці учасників правовідносин, балансу прав та інтересів сторін.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі

№ 570/3689/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 209/2032/14-ц,

від 23 листопада 2022 року у справі № 209/2032/14-ц, від 04 жовтня 2023 року у справі № 125/1144/21, постановах Великої Палати Верховного Суду

від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19, від 19 січня 2021 року

у справі № 916/1415/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

06 січня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

07 серпня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № М3-45, до якого сторони згідно з додатковим договором

від 13 серпня 2012 року № 2 внесли зміни шляхом викладення кредитного договору в іншій редакції.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком

і позичальником укладено договір іпотеки від 14 серпня 2007 року, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру

АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору дарування частини квартири від 11 жовтня 2005 року, дубліката договору міни квартири від 24 липня 2007 року замість втраченого договору міни квартири від 11 вересня 2000 року та дубліката договору про поділ квартири від

24 липня 2007 року замість втраченого договору про поділ квартири від

05 жовтня 2005 року.

У пункті 21.7 договору іпотеки визначено, що іпотекодавець зобов`язується не передавати предмет іпотеки в оренду (майновий найм), у лізинг, у спільну діяльність або безоплатне користування, не здійснювати його відчуження або інше розпорядження предметом іпотеки без письмової згоди іпотекодержателя.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня

2010 року у справі № 2-8468/2010 передано в заклад ЗАТ КБ «Приватбанк» шляхом вилучення в ОСОБА_1 належного їй на праві власності заставленого майна, товару в обороті, який зазначено в договорі застави від 07 серпня 2007 року № М3-45, а саме: взуття різних марок у кількості

230 штук, загальною вартістю 22 795,00 грн.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 07 серпня 2007 року № М3-45 у розмірі 93 607,67 грн звернено стягнення на товар в обороті, який зазначено в договорі застави від 07 серпня 2007 року

№ М3-45, а саме: взуття різних марок у кількості 230 штук, загальною вартістю 22 795,00 грн, шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладення застоводержателем договору купівлі-продажу предмета застави від імені заставодавця.

Звернено стягнення на квартиру, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки АТ КБ «ПриватБанк», з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності.

Виселено ОСОБА_1 з квартири, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_2 , зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі

у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України

у м. Луцьк.

У спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , а з 28 вересня 2012 року її неповнолітній син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотиви, якими керується Верховний Суд

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду повною мірою не відповідає.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення

є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Разом з тим відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022

у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено

в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який законами України неодноразово продовжувався та діє і дотепер.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV «Про іпотеку» доповнено пунктом 5-2, згідно з яким у період дії

в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Таким чином, колегія суддів Верховного Суду вважає, що у зв`язку із забороною у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та

у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо виселення мешканців із житлового будинку та приміщень переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти, зупиняється дія статті 40 Закону України «Про іпотеку», підстав для задоволення позову немає.

Апеляційний суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, проте помилилися щодо мотивів такої відмови, що не вплинуло на правильність вирішення спору по суті.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але суд допустив порушення норм матеріального права, постанову Волинського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року слід змінити

у мотивувальній її частині та викласти її у редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки зміна судового рішення не вплинула на обсяг вирішених позовних вимог, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Волинського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов