УХВАЛА

12 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 368/1257/21

провадження № 61-16707сво24

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Крата В. І., Синельникова Є. В., Фаловської І. М., Червинської М. Є.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 02 квітня 2024 року у складі судді Кириченка В. І. та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 рокуу складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

22 грудня 2021 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, яка зареєстрована 28 грудня 2021 року.

Позовна заява мотивована тим, що 02 липня 2018 року він надав ОСОБА_2

у позику грошові кошти у розмірі 25 000,00 доларів США, про отримання яких останнім власноруч складено боргову розписку.

Відповідно до зазначеної розписки відповідач зобов`язався повернути отримані ним у борг грошові кошти до 25 грудня 2018 року.

Зазначав, що у визначений договором позики строк ОСОБА_2 борг не повернув

і на його вимоги щодо повернення боргу не реагував.

Позивач вказував, що має право на стягнення з відповідача інфляційні втрати та

3 % річних від суми боргу.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив суд:

- стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 685 000 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 на його користь 3 % річних у розмірі 61 255,89 грн та інфляційні втрати у розмірі 135 013,50 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 02 квітня 2024 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач посилався на те, що відповідач отримав у борг 25 000 доларів США, що підтверджується розпискою

від 02 липня 2018 року про повернення боргу. Проте вищевказані обставини

не визнаються відповідачем та спростовуються висновком експерта Київського науково-дослідного експертного-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 06 червня 2023 року № СЕ-19/111-23/25109-ПЧ Юріної О. і висновком експерта Київського науково-дослідного експертного-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 18 січня

2024 року № СЕ-19/111-23/64788-ПЧ, відповідно до яких підпис в оригіналі розписки від 02 липня 2018 року, виконаний, ймовірно, не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не довів факт укладення договору позики з відповідачем і передання грошових коштів

ОСОБА_2 , а тому у останнього відсутній обов`язок повернення на його користь грошових коштів за договором позики.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 02 квітня 2024 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі

685 000 грн, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 61 255, 89 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що судові почеркознавчі експертизи не містить категоричного висновку про те, що розписка не була підписана безпосередньо ОСОБА_2 . У судовому засіданні в суді першої інстанції 02 листопада 2023 року експерт Юріна О. пояснила, що установлені розбіжності стійкі, суттєві, але достатні лише для ймовірного негативного висновку. Дослідити у повній мірі та виявити більшу кількість розбіжних ознак не вдалось через простоту будови досліджуваного підпису. Тому вони достатні лише для ймовірного негативного висновку про те, що досліджуваний підпис в оригіналі розписки від 02 липня 2018 року виконаний, ймовірно, не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Таким чином, апеляційний суд вказав про те, що, надаючи оцінку зазначеним висновкам експертів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вони спростовують факт підписання боргової розписки відповідачем. Поняття «ймовірно виконаний не ОСОБА_2 » фактично ніякого значення для вирішення справи

не має, оскільки не дає відповіді на поставлене експерту питання. Вказане поняття означає, що підпис на розписці виконаний або ОСОБА_2 або

не ОСОБА_2 , тобто вказані висновки експертиз після їх проведення жодним чином не змінили баланс доказів у справі.

Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що наявність оригіналу боргової розписки у кредитора, тобто ОСОБА_1 , свідчить про існування боргового зобов`язання відповідача перед позивачем. У справі відсутні докази повернення грошових коштів позичальником позикодавцю. Саме відповідач, який не визнав позов та зазначає, що він не підписував надану позивачем розписку, у силу вимог статті 81 ЦПК України мав довести зазначену обставину, зокрема те, що підпис на розписці йому не належить. Таких доказів відповідач суду не надав, а відтак зазначена розписка є належним і достатнім доказом як укладення між сторонами договору позики, так і отримання відповідачем коштів у борг від позивача. Враховуючи, що кошти відповідачем у визначені розпискою строки не повернені, сума боргу у розмірі 685 000 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідач жодних заперечень з приводу наданого позивачем розрахунку заборгованості не висловлював. Апеляційний суд погоджується з визначеною позивачем сумою 3 % річних на підставі вимог статті 625 ЦК України.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат, то підстави для задоволення вказаної вимоги відсутні, оскільки предметом укладеного між сторонами договору позики є стягнення боргу, в еквіваленті до долара США.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючисьна неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції. Підставою відкриття касаційного провадження зазначено пункти 1 частини другої статті 389 ЦПК України. У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року відмовлено.

У грудні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2025 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позикипризначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 жовтня 2025 року вищевказану справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що висновки експертів, поряд із іншими засобами доказування, відповідно до положень законодавства є доказами, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Належним доказом, який би міг засвідчити належність підпису особи на письмових документах, є саме висновок почеркознавчої експертизи. При цьому під час розгляду справи він наголошував на тому, що не підписував розписку від 02 липня 2018 року про отримання від позивача позики у розмірі 25 000,00 дол. США та ніколи не отримував від нього коштів. Враховуючи те, що за результатами проведення первинної та повторної судової почеркознавчої експертиз, оформлених висновками експерта №СЕ-19/111-23/25-109-ПЧ від 06 червня 2023 року та №СЕ-19/111-23/64788-ПЧ від 18 січня 2024 року, не було надано категоричного висновку у справі, вважає, що суди попередніх інстанцій не встановили дійсні обставини справи.

З урахуванням наведеного, вважає, що не можна погодитися із аргументом суду апеляційної інстанції про те, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання перед ним не виконане.

Встановлення факту підписання договору можливе, як правило, шляхом проведення судової почеркознавчої експертизи. Оскільки за результатами проведених експертиз не було отримано категоричну відповідь щодо складення та підписання відповідної розписки відповідачем або спростування цієї обставини, то суд, на який покладено обов`язок забезпечити змагальність процесу, мав процесуальну можливість за власною ініціативою призначити експертизу та самостійно визначити питання, які виносяться на експертизу.

Тому не можна вважати доведеною обставину підписання чи непідписання відповідачем оспорюваної розписки, оскільки доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як вказує суд апеляційної інстанції, висновки експертів у справі не мають доказового значення, проте оскаржена постанова апеляційного суду не містить обґрунтування, на підставі яких доказів суд апеляційної інстанції вирішував справу. Допит свідка ОСОБА_1 в режимі відеоконференції, без письмового підтвердження попередження як свідка про кримінальну відповідальність, а також із врахуванням того, що підтвердження факту підписання/непідписання договору

не може підтверджуватися показаннями свідків, є недопустимим доказом у справі. Подання письмових копій електронних доказів позивачем не було оформлено належним чином, який не здійснив фіксацію на матеріальному носії наданих

в паперовому вигляді електронних доказів - роздруківок із месенджерів станом на дату звернення до суду із позовною заявою, який також не завірив їх належним чином. Крім того, із наданих паперових копій електронного листування між позивачем та відповідачем неможливо встановити авторів такого листування.

Не можна погодитись з твердженням апеляційного суду про те, що саме відповідач має довести, що він не підписував зазначену боргову розписку, що підкреслює нівелювання судом апеляційної інстанції принципу змагальності, оскільки

у позовному провадженні кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Слід враховувати, що судова почеркознавча експертиза проводиться за оригіналами документів, тоді як оригінал розписки від 02 липня 2018 року знаходиться у позивача.

Посилався на відповідну практику Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно змісту копії розписки від 02 липня 2018 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 двадцять п`ять тисяч доларів США які зобов`язався повернути до

25 грудня 2018 року. Розписка має підпис з зазначенням, що підпис вчинив

ОСОБА_2 (том 1, а. с. 7).

За результатами судової почеркознавчої експертизи, згідно висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Ольги Юріної від 06 червня 2023 року №СЕ-19/111-23/25109-ПЧ - підпис в оригіналі розписки від 02 липня 2018 року, виконаний, ймовірно, не ОСОБА_2 , а іншою особою. При порівнянні досліджуваного підпису в оригіналі розписки з наданими зразками підпису ОСОБА_2 установлено розбіжності за деякими загальними ознаками (ступінь виробленості, форма рухів, напрямок рухів, розмір, ступінь зв`язності, форма основи підписів). В судовому засіданні експерт висновок підтримала (том 1, а. с. 162-166).

Згідно результатів повторної судової почеркознавчої експертизи відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Юрія Сохи від 18 січня 2024 року №СЕ-19/111-23/64788-ПЧ - підпис в оригіналі розписки від 02 липня 2018 року, виконаний, ймовірно,

не ОСОБА_2 , а іншою особою. Вирішити запитання

у категоричній формі не виявилося можливим у зв`язку з простотою будови досліджуваного підпису. При порівнянні досліджуваного підпису в оригіналі розписки з наданими зразками підпису ОСОБА_2 установлено розбіжності за деякими загальними ознаками (ступінь виробленості, переважною формою рухів, переважним напрямком рухів, розмір, ступенем зв`язності, формою основи підписів) (том 1, а. с. 231-234).

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Передаючи справу № 368/1257/21 на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з посиланням на частину другу статті 403 ЦПК України, колегія суддів вважала за необхідне відступити від правових висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 серпня 2025 року у справі № 487/3097/19 (провадження № 61-4053св25), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року

у справі № 357/9972/19 (провадження № 61-10226св23), Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 336/8485/15-ц (провадження № 61-2447св18).

Необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних постановах, викликана таким.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (частина друга стаття 1047 ЦК України).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися,

а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (див.; постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року

у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18)).

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, на яку посилається заявник, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Подібні за змістом висновки також викладені у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та у постановах Верховного Суду

від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, на які є посилання

у касаційній скарзі.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 760/10691/18 вказано, що висновок експерта про «ймовірність» не може бути підставою для висновку про те, що підпис вчинений не стороною правочину.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 2-690/12 зазначено, що експерт у висновку зазначив лише про ймовірність виконання підпису

не відповідачем, а іншою особою. Висновок експерта у такому випадку має досліджуватись у системному аналізі із іншими письмовими доказами, зібраними

у справі.

У справі, яка Верховним Судом переглядається звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував, що він надав у борг до 25 грудня 2018 року ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 25 000,00 дол. США, про отримання яких останнім було власноруч складено боргову розписку. На підтвердження своїх вимог надав копію розписку від 02 липня 2018 року, оригінал якого було надано суду. ОСОБА_2 заперечив отримання ним грошових коштів у розмірі 25 000,00 дол. США та факт написання ним розписки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції фактично виходив з того, що у справах, в яких позичальник оспорює факт укладення договору позики, на позивача (позикодавця) покладений обов`язок доведення тієї обставини, що позичальник підписав боргову розписку, оригінал якої наявний у позикодавця, а не на відповідача, який заперечує факт укладення договору позики. Належним доказом, який би міг засвідчити належність підпису особи, є висновок почеркознавчої експертизи. Висновки експерта про «ймовірність»

не підтверджують факту підписання договору позики позичальником. Тому відсутні підстави вважати наявними боргові зобов`язані між позикодавцем та позичальником, що є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості.

Апеляційний суд натомість вважав, що висновки експерта про «ймовірність» не можуть бути підставою для висновку про те, що підпис вчинений не стороною правочину. Встановивши, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не підписував боргову розписку, апеляційний суд зробив висновок про стягнення відповідної заборгованості.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в цілому погодилась із висновком апеляційного суду у цій справі та вважала, що у спірних правовідносинах відповідно до статті 1051 ЦК України боргова розписка, з огляду на реальний характер договору позики, є доказом факту його укладення (як дотримання письмової форми договору, так і факту передачі грошової суми позичальнику). Саме на відповідача покладається обов`язок спростування презумпції правомірності правочину та/або факту його вчинення, який це заперечує. Висновки експерта про «ймовірність», за відсутності інших письмових доказів, які у сукупності підтверджують, що розписка виконана не стороною правочину або грошові кошти чи речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, не є підставою для висновкупро відсутність зобов`язань за договором позики.

Проте у Верховного Суду є й інші правові висновки.

ТАк, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 серпня 2025 року у справі № 487/3097/19 (провадження

№ 61-4053св25) дійшла висновку про те, що у справах за позовом про стягнення заборгованості за договором позики, у межах розгляду яких позичальник (його правонаступник, (правонаступники)) оспорює факт укладення договору позики, саме на позивача (позикодавця) покладений обов`язок доведення тієї обставини, що позичальник підписав боргову розписку, а не на відповідача, який заперечує таке підписання (факт вчинення правочину). Належним доказом, який би міг засвідчити належність підпису особи на письмових документах, є саме висновок почеркознавчої експертизи. Висновки експерта про «ймовірність»

не підтверджують факту підписання договору позики позичальником. За таких обставин відсутні підстави вважати наявними боргові зобов`язані між позикодавцем та позичальником, що є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 07 грудня 2023 року у справі № 357/9972/19 (провадження № 61-10226св23) у справі за позовом про стягнення боргу за договором процентної грошової позики дійшла висновку про те, що суд апеляційної інстанції з метою встановлення обставин, чи підписував відповідач договір позики та розписку про отримання грошових коштів, за якими позивач просить стягнути заборгованість, призначив у справі комплексну судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизу у складі не менше трьох експертів, за результатами якої встановлено, що підпис від імені відповідача у договорі процентної грошової позики від 29 жовтня 2016 року виконаний відповідачем; підпис від імені відповідача у розписці від 29 жовтня 2016 року ймовірно виконаний відповідачем; підписи від імені відповідача у договорі процентної грошової позики від 29 жовтня 2016 року та розписці від 29 жовтня 2016 року ймовірно виконані однією особою. Належним чином оцінивши висновок комплексної судової почеркознавчої і судової технічної експертизи від 18 січня 2023 року № 27609/27610/22-32/27611/22-33 у поєднанні із іншими доказами у справі, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про доведеність факту укладення між сторонами 29 жовтня 2016 року договору процентної грошової позики, на підставі якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 80 000,00 доларів США.

Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 336/8485/15-ц (провадження № 61-2447св18) дійшла висновку про те, що висновок експерта, прийнятий судом

у справі в якості письмового доказу про ймовірну належність підпису на оспорюваних розписках не носить категоричного твердження про те, що текст та підписи виконані не відповідачем, натомість, в сукупності з іншими матеріалами справи та здобутими доказами, цей висновок надав суду обґрунтовані підстави вважати, що саме відповідач підписав вказані розписки та ці обставини визнав відповідача у судовому засіданні 26 січня 2016 року, пояснивши, що розписки він писав особисто, але коштів від позивача не отримував, взявши кошти в борг у іншої особи, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Отже, у наведених постановах касаційний суд вважав, що у справах за позовом про стягнення заборгованості за договором позики, у межах розгляду яких позичальник оспорює факт укладення договору позики, на відповідача (позичальника) покладений обов`язок доведення тієї обставини, що він не підписував боргову розписку. Висновки експерта про «ймовірність» не підтверджують факту непідписання договору позики позичальником та не є підставою для висновкупро відсутність зобов`язань за договором позики.

Разом з цим, у всіх наведених справах Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду виходив із того, що ключовою обставиною, яка має бути підтвердженою або спростованою, є саме факт підписання/непідписання боргової розписки відповідачем (позичальником).

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судуу складі Верховного Суду не погодилася із вищезазначеним висновком, оскільки коли боргова розписка складена власноручно позичальником, оспорюючи факт укладення договору позики (одержання грошових коштів в борг), спростуванню підлягає не лише належність підпису на розписці позичальнику, але й факт її виконання відповідачем.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала, що поряд із вимогою в правовідношенні існує й заперечення. Заперечення - це своєрідна субправомочність особи, яка бере участь у відповідному правовідношенні, заявити про те, що така особа з певної причини не є зобов`язана перед суб`єктом вимоги. Щонайменше можна вести мову про кілька видів заперечення: заперечення ipso iure та ексцепцію (від лат. ехсерііо). Заперечення ipso iure стосується необґрунтованості вимоги іншої особи (наприклад, заперечення про нікчемність правочину), і таке заперечення може застосуватися навіть без посилання сторони. Ексцепція ж стосується обґрунтованої вимоги іншої особи (зокрема, заперечення про позовну давність). В такому разі потрібна заява особи, щоб застосувати ексцепцію;

Стаття 1051 ЦК України хоча й має назву про оспорювання договору позики, про жодне оспорювання в традиційному його розумінні як оспорюваного правочину

не йдеться. Заперечення позичальника, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця відбувається в порядку ексцепції.

Заперечення про те, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця не піддається позовній давності, як і більшість інших заперечень.

Це означає, що коли б позикодавець не подав позов до позичальника, останній завжди може заперечити про відсутність боргу.

Тягар доведення того, що грошові кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця лежить на позичальнику, який за допомогою ексцепції заперечує проти позову.

Експертиза про ймовірність виконання підпису на власноручній розписці про отримання позики позичальником те, що кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця, за наявності саме власноручної розписки,

не спростовує отримання коштів позичальником.

Отже, наведене свідчить про застосування судом касаційної інстанції принципово різного підходу до вирішення справ, що випливають з одних і тих самих правовідносин, різне застосування положень закону, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці їх розгляду Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду.

З огляду на викладене, касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 02 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року підлягає прийняттю до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

З огляду на вказане справа розглядатиметься Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами та без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Прийняти до розгляду справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 02 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року.

Призначити справу до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: А. І. Грушицький

В. І. Крат

Є. В. Синельников

І. М. Фаловська

М. Є. Червинська