Провадження 2/127/804/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Горбатюка В.В., за участю секретаря судового засідання Левченко А.М., представника позивача - адвоката Чубенка М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 03.12.2021 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали Договір позики №03.12.21, умовами якого передбачено, що: позикодавець передає позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 136 453,80 грн, що є еквівалентом 5000 дол. США, згідно курсу, встановленого НБУ на дату укладення договору та зобов`язується повернути позикодавцеві отримані грошові кошти у строк та на умовах, передбачених цим договором. ОСОБА_3 зробив переказ відповідачці: 90 000,00 грн з призначенням займ та 46 453,80 грн з призначенням займ 2/2.

13.12.2021 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (позичальник) уклали Договір позики № 13.12.21, умовами якого передбачено, що позикодавець передає позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 406 500 (чотириста шість тисяч п`ятсот) грн, що є еквівалентом 15 000,00 дол. США, згідно курсу встановленого НБУ на дату укладення Договору та зобов`язується повернути грошові кошти у строк та на умовах, передбачених цим договором. ОСОБА_3 зробив переказ заповідачці на суму 406 500,00 грн.

25.05.2021 ОСОБА_3 (Позикодавець) та ОСОБА_2 уклали Договір про надання грошової позики, умовами якого передбачено, що: згідно умов цього договору позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 1100 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути суму позики позикодавцеві у порядку та у строки, встановлені цим договором.

Взяті на себе зобов`язання Відповідачка у встановлені договорами строки не виконала, позичені кошти не повернула, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з цією позовною заявою.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження.

Представник позивача у судовому засіданні у режимі конференції підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх із мотивів, викладених у позові.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день та час слухання справи повідомлена належним чином. Суд сприяв участі відповідача у судових засіданнях, неодноразово їх відкладав, а також задовольнив клопотання відповідача про розгляд справи у режимі відео-конференцзв`язку, про що постановив ухвалу від 09.10.2025 та роз`яснив відповідачу алгоритм дій для участі у судовому засіданні.

Представник відповідача 20.03.2025 подав відзив на позовну заяву.

Відзив мотивовано тим, що Відповідач визнає позов у частині заборгованості за Договором про надання грошової позики від 25.05.2021 в розмірі 1100 доларів США. Відповідач не визнає позову в частині заборгованості за Договором позики № 03.12.21 від 03.12.2021р. та Договором позики №13.12.21 від 13.12.2021. Відповідач визнає, що отримувала грошові кошти від ОСОБА_1 у вказаному розмірі та підписувала договори, проте їх умови були іншими. А саме, умова п. 1.3 договорів «Повернення грошових коштів позики здійснюється протягом двох тижнів з дати отримання» була відсутня на час підписання. Натомість, на той час сторони домовлялися про повернення позики у 2026 році. Звернувши увагу на підписи сторін у реквізитах обох договорів позики, Відповідач не впізнала свого підпису і заявляє, що ці підписи, виконані від її імені, належать не їй і є підробленими. Умова про повернення такої великої суми коштів у стислий строк тим більше виглядає фіктивною, адже немає смислу брати 20 тисяч доларів США на два тижні. Неправдоподібність цієї договірної умови випливає і з того, що позичальник протягом більш ніж трьох років після нібито спливу строку позики не вимагав її повернення. Оскільки договори були виконані на двох листах кожен, не прошиті, а перший лист не підписаний, Відповідач також заявляє про можливу фальсифікацію першого листа кожного договору. Таким чином, Відповідач вважає Договір позики № 03.12.21 від 03.12.2021 р. та Договір позики № 13.12.21 від 13.12.2021 р. в редакції, наданій Позивачем, не вчиненими (не укладеними), оскільки сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору (абзац перший частини першої статті 638 Цивільного кодексу України). Відповідач дійсно отримувала позику в Позивача, проте на інших умовах повернення (у 2026 році), а волевиявлення на повернення позики протягом двох тижнів з дати отримання не вчиняла і таких зобов`язань на себе не брала. Іншими словами, строк (термін) виконання цих зобов`язань не настав. Відповідач не може надати своїх примірників договорів позики, оскільки вони були загублені в хаосі початку війни та процесі переїзду до іншої країни. Просить задовольнити позов частково та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1100 доларів США за Договором про надання грошової позики від 25.05.2021, що становить відповідну суму у гривнях. У решті позовних вимог - відмовити.

Також від представника відповідача адвоката Говора Д.В 20.03.2025. надійшли клопотання про призначення почеркознавчої та судово технічної експертиз. Цього ж дня представник відповідача подав клопотання про витребування доказів оригінали договорів позики у позивача.

У судових засіданнях, які відбулись 17.04.2025 та 30.04.2025, представник відповідача клопотав про надання можливості сторонам врегулювати спір мирним шляхом та просив відкласти судові засідання, у зв`язку із цим, розгляд клопотань, поданих представником відповідача, суд не здійснював.

Від представника відповідача - адвоката Говора Д.В. 12.05.2025 надійшла заява про припинення повноважень представника через мобілізацію до Збройних Сил України. На усі подальші судові засідання відповідач не з`являлась та не просила суд розглянути клопотання, які були подані її представником.

Дослідивши позовну заяву та письмові докази у справі в їх сукупності, суд встановив, що між сторонами виникли цивільні правовідносини, а саме правовідносини, що виникають на підставі укладеного договору позики, які регулюються відповідними нормами ЦК України.

Суд встановив, що 03.12.2021 між сторонами укладено договір позики №03.12.21. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_3 позикодавець передає ОСОБА_2 позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 136453,80 грн, що є еквівалентом 5000 дол. США, згідно з курсом, встановленим НБУ на дату укладення договору, та зобов`язується повернути позикодавцеві отримані грошові кошти у строк та на умовах, передбачених цим договором (п. 1.1 Договору).

Пунктом 1.3. Договору встановлено, що повернення грошових коштів позики здійснюється протягом двох тижнів з дати отримання. Фактом отримання грошових коштів являється зарахування їх на розрахунковий рахунок позичальника.

Відповідно до платіжної інструкції №Р24АС3708 від 03.12.2021 позивач переказав відповідачу кошти у розмірі 90000 грн із призначенням платежу «Переказ особистих коштів. Позика 1/2»

Відповідно до платіжної інструкції №Р24АС0128 від 03.12.2021 позивач переказав відповідачу кошти у розмірі 46453,80 грн із призначенням платежу «Переказ особистих коштів. Позика 2/2».

Сторони 13.12.2021 уклали Договір позики № 13.12.21, умовами якого передбачено, що позикодавець передає позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 406 500 (чотириста шість тисяч п`ятсот) грн, що є еквівалентом 15 000 дол. США, згідно курсу встановленого НБУ на дату укладення Договору та зобов`язується повернути грошові кошти у строк та на умовах, передбачених цим договором (п. 1.1 Договору).

Пунктом 1.3. Договору встановлено, що повернення грошових коштів позики здійснюється протягом двох тижнів з дати отримання. Фактом отримання грошових коштів являється зарахування їх на розрахунковий рахунок позичальника (п. 1.3).

Згідно із квитанцією №Р24АС1123 від 15.12.2021 встановлено, що ОСОБА_3 здійснив переказ відповідачу на суму 406500 грн. Призначення платежу «Переказ особистих коштів. Позика».

25.05.2021 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали Договір про надання грошової позики. Яким встановлено, що: згідно умов цього договору позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 1100 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути суму позики позикодавцеві у порядку та у строки, встановлені цим договором (п. 1.1 Договору).

Сторони визначили, що позикодавець передав суму позики до моменту підписання сторонами цього договору (п. 2.1 Договору), сума позики була передана позичальнику у готівковій формі (п. 2.2 Договору). Позичальник зобов`язується повернути суму позики в повному розмірі позичальнику 20 червня 2022 року (п. 3.1).

Відповідач у своєму відзиві вказувала, що визнає позов у частині заборгованості за Договором про надання грошової позики від 25.05.2021 в розмірі 1100 доларів США.

Позивач до матеріалів позову додав інформацію з офіційного веб-сайту НБУ щодо курсу валют станом на 24.11.2024.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції цього договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.10.2018 в справі № 924/1096/17).

Статтею 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Таким чином, 03.12.2021, 13.12.2021 та 25.05.2021 відповідач взяла у позику грошові кошти у позивача, про що сторони уклали відповідні договори позики, погодили усі істотні умови щодо надання позики та її повернення.

Сторони уклали договір про надання грошової позики від 25.05.2021, згідно із яким позивач передав суму позики у розмірі 1100 доларів США до моменту підписання сторонами цього договору. Визначили дату повернення позики та інші істотні. Договір підписано сторонами власноручними підписами. Доказів, що спростовують зазначене суду не надано.

Відповідач визнає позов у частині стягнення заборгованості за цим договором, визнає, що вказаний договір укладала із відповідачем та не заперечує, що отримала вказану в договорі позику у розмірі 1100 доларів США.

Тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором про надання грошової позики від 25.05.2021 у розмірі 1100 доларів США потрібно задовольнити.

Відповідач, посилаючись на те, що термін виконання зобов`язань за договорами №03.12.21 від 03.12.2021 та №13.12.21 від 13.12.2021 не настав, заявляла про можливу фальсифікацію першого листа обох договорів. Також відповідач вказувала на підроблення її підписів. Разом з цим підписи знаходяться на другому аркуші договору в обох договорах. Ще відповідач вказувала, що дійсно отримувала позику в позивача, однак на інших умовах повернення (2026 рік).

Посилання відповідача на можливу фальсифікацію першого аркуша договору позики №03.12.21 від 03.12.2021 та першого аркуша договору позики №13.12.21 від 13.12.2021 суд до уваги не бере, оскільки у матеріалах справи відсутні будь які докази, які б це підтверджували.

Суд звертає увагу що, обидва договори розміщені на двох аркушах, в обох договорах на першому аркуші міститься п.1.3. яким встановлено, що повернення грошових коштів позики здійснюється протягом двох тижнів з дати отримання, а на другому аркуші в обох договорах у пункті 5.1. визначено, що договір вважається укладеним з моменту передачі суми позики від позикодавця позичальнику та діє протягом двох тижнів, але у будь-якому випадку до повного виконання Сторонами власних зобов`язань за Договором.

Тобто, визначений термін у два тижні дублюється та збігається на обох аркушах обох договорів, що спростовує доводи відповідача про строк повернення позики у 2026 році.

Відповідач на підтвердження своїх доводів не надала до суду своїх примірників договорів, як і інших доказів, які підтверджували б зазначені нею обставини у відзиві.

Водночас, договір позики №03.12.21 від 03.12.2021 підписано сторонами власноручним підписом, що підтверджує згоду сторін на викладені у ньому істотні умови цього договору.

Отримання відповідачем коштів підтверджується платіжною інструкцією №Р24АС3708 від 03.12.2021 на суму 90000 грн із призначенням платежу «Переказ особистих коштів. Позика 1/2» та платіжною інструкцією №Р24АС0128 від 03.12.2021 на суму 46453,80 грн із призначенням платежу «Переказ особистих коштів. Позика 2/2».

Рахунок отримувача у вказаних платіжних інструкціях збігається із номером рахунка отримувача, що вказаний у самому договорі.

Договір позики №13.12.21 від 13.12.2021 підписано сторонами власноручним підписом, що підтверджує згоду сторін на викладені у ньому істотні умови цього договору.

Отримання відповідачем коштів підтверджується квитанцією №Р24АС1123 від 15.12.2021 на суму 406500 грн. Призначення платежу «Переказ особистих коштів. Позика».

Рахунок отримувача у квитанції збігається із номером рахунка отримувача, що вказаний у самому договорі.

З огляду на це, суд дійшов висновку, що позивач довів належними та допустимими доказами наявність заборгованості за договорами позики №03.12.21 від 03.12.2021 та №13.12.21 від 13.12.2021, строк повернення якої настав.

Тому позовні вимоги у частині стягнення заборгованості за договором позики №03.12.21 від 03.12.2021 у розмірі 136453 грн та за договором №13.12.21 від 13.12.2021 у розмірі 406500 грн також потрібно задовольнити.

Судом не було встановлено, що укладені між сторонами договори оспорювались відповідачем у будь-який спосіб, укладені договори позики є правомірними та свідчить про те, що між сторонами існують позикові правовідносини та у відповідача наявний обов`язок з повернення отриманих у позику грошових коштів.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.12.2018 у справі № 544/174/17 зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

Задовольняючи вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в іноземній валюті, суд виходив з такого.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Водночас, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23.09.1994 № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного суду від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц.

Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржників, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) та Верховного Суду у постанові від 5 лютого 2020 року у справі №750/2000/18.

Зважаючи на те що за договором про надання грошової позики від 25.05.2021 відповідач отримала позику саме у доларах США у розмірі 1100 дол. США, та цим договором погоджено повернення саме такої суми, суд дійшов висновку, що зазначення еквіваленту суми боргу за договором у гривні вноситиме двозначність до розуміння суті обов`язку боржника.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 5883,61грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Позивач вказав, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи 20000 грн витрати на професійну правничу допомогу. Докази понесення таких витрат будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 526, 530, 610, 625, 1046-1050 Цивільного кодексу України, ст. 2, 10, 76, 77-81, 209, 210, 223, 247, 265, 280, 281, 282, 284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі:

-406500 грн за договором позики №13.12.21 від 13.12.2021;

-136453 грн за договором позики №03.12.21 від 03.12.2021;

-1100 доларів США за договором про надання грошової позики від 25.05.2021.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 5883,61 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 04 грудня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя В.В. Горбатюк