КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/21269/24

04 грудня 2025року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Романишеної І.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 про скасування рішення державного реєстратора, запису про право власності, витребування майна,-

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила:

- скасувати рішення державного реєстратора Департаменту реєстрації Міністерства юстиції України Гуляєва О.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 12292593 від 09 квітня 2014 року;

- скасувати запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який проведений 18 березня 2014 року реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Кендзьорою В.Я., номер запису про право власності 5311342; реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 00;

- витребувати від ОСОБА_3 на її користь квартиру АДРЕСА_1 ;

- стягнути судові витрати у розмірі 437 562, 40 грн, що складаються з 17 562,40 грн судового збору та 420 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 26 серпня 2011 року між нею (позичальник) та ОСОБА_2 (позикодавець) було укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г. 26 серпня 2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 731, відповідно до умов якого вона отримала від позикодавця, а останній, в свою чергу, передав їй у власність грошові кошти в сумі 4 782 900 грн, що на день передачі грошових коштів відповідало еквівалентові суми 600 000 доларів США за курсом Національного Банку України, без нарахування відсотків, з кінцевим терміном повернення - 26 жовтня 2012 року.

Того ж дня, 26 серпня 2011 року вона (іпотекодавець) та ОСОБА_2 (іпотекодержатель) уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 732, відповідно до якого вона передала передала, а Іпотекодержатель прийняв в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим Договором, квартиру АДРЕСА_1 , з метою забезпечення належного виконання нею зобов?язання за договором позики грошей.

Виконуючи свої зобов?язання щодо повернення ОСОБА_2 суми позики, вона допустила прострочення і, не повернула йому борг у строк, встановлений договором.

У 2014 році їй стало відомо, що ОСОБА_2 в позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки та зареєстрував за собою право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

З цього приводу ОСОБА_2 упевнив її, що не буде фактично вступати у право володіння, користування чи розпорядження спірною квартирою, а планує використовувати її лише як гарантію повернення нею боргу.

Разом із тим, для захисту своїх майнових інтересів щодо повернення квартири після виплати боргу, між нею та ОСОБА_2 було укладено ряд правочинів, а саме:

- 20 жовтня 2014 року договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 742, відповідно до пункту 1 якого сторони підтвердили та визнали повне виконання зобов?язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 732 із змінами внесеними Договором про внесення змін до договору іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 722, оскільки ОСОБА_2 згідно статті 37 Закону України «Про іпотеку» задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 ;

- 20 жовтня 2014 року договір купівлі - продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 743, згідно умов якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ;

- 10 червня 2018 року Угоду про партнерство та інвестування, відповідно до умов якої ОСОБА_1 забезпечила ОСОБА_2 участь у бізнес-проекті пов`язаному з орендою нерухомого майна;

- 11 червня 2018 року договір про розірвання договору купівлі - продажу квартири від 20 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 625;

- 01 липня 2019 року договір найму квартири АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого позивач отримала від ОСОБА_2 у строкове, платне користування вказану квартиру до 29 червня 2024 року.

У 2020 році вона випадково дізналась, що отримавши частку у статутному капіталі фірми «Agro Trade a.p.B.V.» і право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 порушив умови Угоди про партнерство та інвестування, не повідомивши її, до закінчення дії Договору найму та Угоди про партнерство та інвестування, 27 грудня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу здійснив відчуження квартири на користь ОСОБА_5 , чим порушив її законні права та інтереси.

Вважаючи, що в діях ОСОБА_2 є склад кримінального правопорушення за частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України щодо відчуження спірної квартири вона звернулась із заявою до правоохоронних органів, за якою 30 липня 2020 року зареєстровано кримінальне провадження за № 0005714, яке перебуває на стадії досудового розслідування.

Крім того, 26 лютого 2024 року вона отримала від ОСОБА_2 поштове відправлення за № 4061, в якому містилися нотаріально посвідченні заяви останнього, в яких ОСОБА_2 повідомив, що він не направляв ОСОБА_1 вимогу про виконання простроченого зобов`язання за договром позики, не проводив оцінку ринкової вартості майна, яке є предметом іпотеки, а також не виплатив різницю між 90% оціночної вартості предмета іпотеки та боргу. При цьому, у відправавленні ОСОБА_2 визнав, що 10 травня 2019 року вона повністю повернула борг за договором позики, передавши йому у власність 10% акцій компанії «Agro Trade a.p. B.V.» (Нідерланди), але незважаючи на це, спірна квартира не була повернута позивачу.

Враховуючи вищевикладене, не можуть вважатися законними рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 12292593 від 09 квітня 2014 року, а також державна реєстрація права власності на квартиру, яка проведена 18 березня 2014 року на підставі вказаного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Крім того, згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна запис про право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру погашено тільки 27 грудня 2019 року на підставі відкритого розділу в ДРРП. Вочевидь щодо вищезазначеної квартири в період з 18 березня 2014 року до 27 грудня 2019 року існував «задвоєний» запис про право власності, як за ОСОБА_1 так і за ОСОБА_2 , що на думку позивача, є окремою підставою обґрунтування її позову.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про скасування рішення державного реєстратора, запису про право власності, витребування майна, - залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що іпотекодержателем, в цьому випадку ОСОБА_2 , під час реалізації в позасудовому порядку предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , не було дотримано положень частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», пункту 47 Порядку № 868, а також частини третьої статті 37 Закону Україну «Про іпотеку». Проте позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позов подано через 10 років після реєстрації права власності на спірну квартиру за іпотекодержателем (2014 рік), при цьому судом не встановлено обставин для визнання причин пропуску такого строку поважними.

Тобто у задоволені позову в частині витребування від відповідача ОСОБА_3 на користь позивача квартири АДРЕСА_1 суд відмовив у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності.

Що стосується позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора та запису про право власності, то такі, з огляду на фактичні обставини справи та відсутність між позивачем та ОСОБА_5 будь яких договірних відносин, є неефективними, оскільки їх задоволення не призвело б до відновлення права позивача на володіння спірною квартирою, адже задоволення вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням, яке передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 05 вересня 2025 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що встановивши, що відповідач ОСОБА_2 здійснив порушення положень частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», пункту 47 Порядку № 868, а також частини третьої статті 37 Закону Україну «Про іпотеку» під час реалізації процедури позасудового стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , суд мав би задовольнити позовні вимоги заявлені до Відповідача 1 та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Гуляєва Олексія Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 12292593 від 09.04.2014., а також запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який проведений 18.03.2014 року реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Кендзьорою В.Я., номер запису про право власності: 5311342; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Саме скасування рішення державного реєстратора є підставою для витребування квартири на користь позивачки, оскільки така реєстрація була незаконною і суд це встановив у своєму рішенні.

Крім того, Відповідач ОСОБА_2 не заявляв заяви про застосування строків позовної давності.

Фактично суд відмовив у задоволенні позовної заяви у зв`язку із тим, що позивач пропустив строк позовної давності. На думку суду, строк позовної давності почав відраховуватися з 2014 року, з моменту коли позивач дізналася, що відповідач ОСОБА_2 в задоволення вимог за договором позики грошей, як Іпотекодержатель звернув стягнення на Предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на нього відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Однак вказаний висновок суду є помилковим з огляду на таке.

Відповідно до законодавства України, право власності припиняється з моменту державної реєстрації припинення права власності.

Відповідно до Інформаційної довідки з ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.08.2023 року, яка була подана разом із позовною заявою, право власності позивачки на спірну квартиру продовжувало бути зареєстрованим в Реєстрі прав на нерухоме майно за нею навіть після задоволення вимог відповідачем 1 в березні 2014 року і було погашено лише 27.12.2019 року на підставі відкриття розділу в ДРРП, в той самий день коли ОСОБА_2 (Відповідач 1) та ОСОБА_6 (Відповідач 2 до смерті) уклали договір купівлі продажу квартири.

З наведеного вбачається, що до 27.12.2019 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за позивачкою і перебіг строку позовної давності по захисту цього права розпочався для неї з моменту виключення відповідних відомостей з реєстру тобто з 27.12.2019 року.

Отже строк позовної давності передбачений статтею 257 ЦК України мав закінчитися 27.12.2022 року, а позовна заява була подана 08.06.2024 року.

Однак, з 02.04.2020 р. по 30.06.2023 р. було призупинено перебіг строку позовної давності на підставі п. 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦКУ (Під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК, продовжуються на строк дії такого карантину.)

Крім того з 17.03.2022 р. по 29.01.2024 р. строк позовної давності було зупинено на підставі п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК, в редакції, яка діяла до 29.01.2024 (Цей розділ ЦК було доповнено п. 19 на підставі із Законом України від 15.03.2022 №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану») (У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК, продовжуються на строк його дії).

До того ж з 30.01.2024 р по 03.09.2025 р (і сьогоднішній день) строк позовної давності зупинено на підставі п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦКУ (в редакції, що діє з 30.01.2024 на підставі Закону від 08.11.2023 № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини») (У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений ЦКУ, зупиняється на строк дії такого стану).

Отже, враховуючи вищезазначене є доведеним той факт, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Однак ухвалюючи рішення суд першої інстанції не застосував вказані норми права та ухвалив незаконне рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Крім того, строки позовної давності переривалися укладенням між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ряду правочинів.

29 жовтня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_3 адвоката Крушельницької Г.Л. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначав, що не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обгрунтування доводів відзиву зазначає, що згідно обставин справи №306/2053/16-ц, у матеріалах справи взагалі були відсутні будь-які документи про отримання іпотекодавцем письмової вимоги від іпотекодержателя, у той час як матеріалах справи, що розглядається, міститься свідоцтво про передачу заяви іпотекодержателя, видане нотаріусом, у якому нотаріус підтверджує факт надсилання вимоги іпотекодавцю, а також факти отримання ним цієї вимоги і відсутність відповіді на вимогу.

Щодо доводів апеляційної скарги відносно строків позовної давності зазначає, що у своїй апеляційній скарзі Апелянт стверджує, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що строк позовної давності почав відраховуватися з 2014 року. І на підтвердження цього апелянт абсолютно свідомо вводить суд апеляційної інстанції в оману щодо дат набуття та припинення права власності Апелянта на квартиру АДРЕСА_1 . Так, апелянт стверджує, що «відповідно до Інформаційної довідки з ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.08.2023 року, яка була подана разом із позовною заявою, право власності Позивачки на спірну квартиру продовжувало бути зареєстрованим в Реєстрі речових прав на нерухоме майно за нею навіть після задоволення вимог Відповідачем 1 в березні 2014 року і було погашено лише 27.12.2019 року на підставі закриття розділу в ДРРП, в той самий день, коли ОСОБА_2 (Відповідач 1) та ОСОБА_5 (Відповідач 2 до смерті) уклали Договір купівлі-продажу квартири». У зв`язку із цим Апелянт стверджує, що «до 27.12.2019 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за Позивачкою і перебіг строку позовної давності по захисту цього права розпочався для неї з моменту виключення відповідних відомостей з реєстру, тобто з 27.12.2019 року».

Однак такі доводи апелянта є неправдивими. Як вбачається з деталізованої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.02.2025 року щодо зареєстрованих речових прав на квартиру АДРЕСА_1 (додаток 3), 18.03.2014 року право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 (номер відомостей про речове право: 5311342) і це речове право було припинено 27.12.2019 на підставі договору купівлі-продажу, квартири, серія та номер: 2759, виданий 27.12.2019, видавник: Кірюхова Н.С., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Таким чином, право власності на спірну квартиру з 18.03.2014 по 27.12.2019 року було зареєстровано за ОСОБА_2 , а не за ОСОБА_1 .

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_3 адвокат Кулішенко М.Ю., який заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_2 адвокат Захарчук І.А. в судовому засіданні також заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились. 03 грудня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 адвоката Величко М.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Колегією суддів було поставлено на обговорення питання про можливість продовжити розгляд справи за відсутності позивача та його представника з урахуванням доводів клопотання про відкладення розгляду справи.

Представники сторін в судовому засіданні вважали за можливе розглядати справу за відсутності позивача та його представника, оскільки таке клопотання вже подавалось позивачем та її представником в попередньому засіданні.

Дослідивши доводи клопотання та з урахуванням того, що представник позивача вже звертався до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи і дане клопотання було задоволено колегією суддів в засіданні 30.10.2025 року, з метою недопущення затягування розгляду справи та з урахуванням того, що представник позивача про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений ще 31 жовтня 2025 року, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що квартира № 51 у будинку АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 14 липня 2005 року приватним нотаріусом КМНО Левицьким Р.В., реєстровий № 4318 належала ОСОБА_1 на праві приватної власності.

26 серпня 2011 року ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) уклали договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г. 26 серпня 2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 731, відповідно до пункту 1 якого позичальник отримала від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в сумі 4 782 900 гривень 00 копійок, що на день передачі грошових коштів відповідало еквівалентові суми 600 000 доларів США за курсом Національного Банку України, без нарахування відсотків, які Ппзичальник отримала до підписання договору і зобов?язалася повернути у такій же кількості у строк до 26 серпня 2012 включно.

Того ж дня, 26 серпня 2011 року, ОСОБА_2 (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 732, відповідно до якого іпотекодавець передала, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим договором, квартиру АДРЕСА_1 , з метою забезпечення належного виконання зобов?язання ОСОБА_1 за вказаним договором про позику грошей.

03 серпня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір про внесення змін до договору про позику грошей, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 721.

І в цей же день, 03 серпня 2012 року сторони уклали договір про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 722.

18 березня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за наслідком розгляду якої та доданих до неї документів, 09 квітня 2014 року державним реєстратором Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Гуляєвим О.О. прийнято рішення № 12292593, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .

Державна реєстрація права власності на квартиру була проведена 18 березня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Кендзьорою В.Я., номер запису про право власності 5311342, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 00.

Надалі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір від 20 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 742, відповідно до пункту 1 якого сторони підтвердили та визнали повне виконання зобов?язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 732 із змінами внесеними договором про внесення змін до договору іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 722, оскільки ОСОБА_2 згідно статті 37 Закону України «Про іпотеку» задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі - продажу квартири від 20 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 743, згідно умов якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

10 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Угоду про партнерство та інвестування, відповідно до умов якої позивач забезпечила відповідачу1 участь у бізнес-проекті пов?язаному з орендою нерухомого майна.

11 червня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про розірвання договору купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Григорян Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 625.

01 липня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір найму квартири АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого позивач отримала від відповідача1 у строкове, платне користування вказану квартиру до 29 червня 2024 року.

27 грудня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кірюховою Н.С., зареєстрований в реєстрі за № 2759, згідно умов якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору іпотеки від 02 червня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Швець Р.О., за реєстраційним № 1894, спірна квартира перебуває в іпотеці; номер запису обтяження 15837981 від 15 грудня 2021 року; іпотекодержатель ОСОБА_4 ; іпотекодавець ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

З матеріалів спадкової справи № 17/2023 вбачається, що ОСОБА_7 (відповідач 2)є спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , проте, не зареєстрував право власності на квартиру, оскільки на квартиру ухвалою Печерського районного суду від 30 листопада 2021 року у справі № 757/62817/21-к накладено арешт.

Щодо скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права.

Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц).

Тобто якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння нерухомим майном, є віндикаційний позов.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).

Враховуючи наведене, встановивши фактичні обставини справи та правильно застосувавши до них норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги про скасування рішення державного реєстратора та запису про право власності є неефективними, оскільки їх задоволення не призведе до відновлення права позивача на володіння спірною квартирою.

Щодо застосування позовної давності до вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння

Можливість судового захисту суб`єктивного права особи у разі його порушення, визнання або оспорювання, серед іншого, обумовлена строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу - позовною давністю (статті 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна (могла) була дізнатися про це порушення / особу, яка порушила) аспекти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» / «повинен довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах.

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (постанова Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі № 760/18065/22).

Якщо позовні вимоги суд визнає обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України, і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

У постанові від 26 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 914/3224/16 виснувала, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється з моменту, коли майно вибуло з власності власника.

Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16 (провадження № 14-181цс18, пункти 43, 89).

У постанові від 22 липня 2019 року у справі № 234/3341/15-ц Верховний Суд зазначив, що у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Оскільки право власності позивача на спірне нерухоме майно було порушено в момент його вибуття з власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли позивач довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття її майна у володіння іншої особи.

Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2024 року в справі № 755/121185/21.

Судом встановлено, що 18 березня 2014 року в позасудовому порядку було звернено стягнення на предмет іпотеки - АДРЕСА_1 , а 09 квітня 2014 року державним реєстратором Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Гуляєвим О.О. проведено державну реєстрацію права приватної власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що про обставини звернення стягнення на належну їй квартиру та про реєстрацію права власності на неї за ОСОБА_2 їй стало відомо у 2014 році.

Отже встановивши, що про порушення свого права позивач дізналася у 2014 році, а з позовом до суду звернулася у 2024 році, тобто через 10 років з моменту вибуття спірної квартири з її володіння та реєстрації права власності на квартиру за іншою особою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого просив відповідач ОСОБА_7 у суді першої інстанції.

Посилання заявника на продовження строку позовної давності та строк дії карантину та воєнного стану, не заслуговують на увагу, оскільки строк позовної давності звернення до суду з відповідним позовом сплив у 2017 році, натомість призупинення перебігу строку позовної давності на підставі пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України відбулося з 2020 року, а на період воєнного стану - з 17.03.2022 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судового рішенні, питання вичерпності висновку суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 липня 2025 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2025 року

Головуючий Судді