КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/41531/24

16 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Єфанової Наталії Сергіївни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Юзькової О.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат за житлово-комунальні послуги у порядку регресу, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат за житлово-комунальні послуги у порядку регресу.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що він перебував з ОСОБА_2 у шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року.

Від шлюбу народилось двоє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач та неповнолітні діти зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 довгий час проживала в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 та і досі залишається там зареєстрованою.

Після розірвання шлюбу відповідач ігнорує вимоги позивача знятися з реєстрації місця проживання в квартирі, яка належить на праві власності ОСОБА_1 . Відповідач також ігнорує вимоги щодо солідарної оплати комунальних послуг. Оскільки такі витрати позивач несе самостійно, ОСОБА_1 просить стягнути на його користь в порядку регресу сплачені грошові кошти за житлово-комунальні послуги у розмірі 33 632,90 грн. та покласти судові витрати на відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат за житлово-комунальні послуги у порядку регресу залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року, 23 травня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Єфанова Н.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що у матеріалах справи не має письмового звернення ОСОБА_2 до надавача послуг про її відсутність у помешканні через виїзд за кордон.

Окрім того, суд не врахував, що реєстрація місця проживання тягне за собою юридичні наслідки, зокрема обов`язок брати участь у витратах на утримання приміщення, в якому зареєстрована особа.

Вказує, що суд посилається на довідку щодо фактичного місця проживання відповідача, але ігнорує її пасивну поведінку. Відповідач не зверталась до виконавця з вимогою про зупинення нарахувань чи звільнення від зобов`язань.

10 червня 2025 року позивач ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду доповнення до апеляційної скарги, в яких зазначає, що під час розгляду справи № 761/41531/24 у Шевченківському районному суді м. Києва, ОСОБА_2 , через свого адвоката Прохорову О.В., надала до матеріалів справи копію довідки ЖБК «Вимпел» № 175 від 26 грудня 2018 року. Зазначена довідка містила, зокрема, недостовірну інформацію, а саме: місце проживання ОСОБА_1 нібито «невідоме»; зазначено, що квартира «нібито здається в оренду»; інші персональні дані та твердження, які не відповідають дійсності.

ОСОБА_1 було направлено офіційний запит до голови правління ЖБК «Вимпел» з проханням підтвердити або спростувати факт видачі довідки № 175 від 26 грудня 2018 року. На зазначений запит отримано письмову відповідь голови правління ЖБК «Вимпел» Ворони Н.Б., в якій зазначено, що у грудні 2018 року довідка № 175 від 26 грудня 2018 року не видавалась, бланки у 2018 році не використовувались, печатки ЖБК, яка стоїть на довідці, не відповідає дійсності.

30 червня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Прохорової О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Представник відповідача зазначає, що Шевченківським районним судом м. Києва встановлено під час розгляду справи, що відповідач не є споживачем житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з тим, довідка голови ЖБК «Вимпел» від 28 грудня 2021 року свідчить про те, що починаючи з грудня 2014 року по грудень 2021 року ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою.

Окрім того, у довідці «Амелін Проперті Менеджмент» від 20 вересня 2022 року міститься інформація про те, що ОСОБА_2 проживає у м. Торонто, Онтаріо, Канада.

Також, в матеріалах справи містяться інші докази, які свідчать про те, що відповідач не є споживачем житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 .

До того ж, представник відповідача зазначає, що позивачем не надано доказів того, що відповідач користувався житлово-комунальними послугами в зазначений позивачем період часу, тобто з 2021 року по 2024 рік.

Окрім того, в матеріалах справи містяться копії квитанцій, які сплачені ОСОБА_5 . За час перебування в шлюбі відповідач мала інформацію про здачу квартири в оренду з літа 2014 року по січень 2023 року, що також підтверджується довідкою ЖБК «Випел» від 26 грудня 2018 року. Отже, твердження представника позивача про те, що комунальні платежі здійснюються виключно позивачем є хибними та такими, що не відповідають дійсності.

Представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості у встановленому законом порядку, вирішити питання про зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі вищевикладеного, представник відповідача просить залишити рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 , зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 , на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2003 року, про що свідчить реєстраційне посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 409/30108 від 29 вересня 2003 року.

02 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, актовий запис № 942, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , яке видано 02 червня 2012 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання, ОСОБА_2 зреєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з довідкою «Амелін Проперті Менеджмент» від 20 вересня 2022 року, ОСОБА_2 проживає у м. Торонто, Онтаріо, Канада.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення витрат за житлово-комунальні послуги у порядку регресу, суд першої інстанції посилався на те, що єдиним власником квартири АДРЕСА_3 , є ОСОБА_1 та з урахуванням того, що ОСОБА_2 не є споживачем наданих послуг та, з огляду на норми матеріального права, суд погодився з доводами представника відповідача щодо відсутності у ОСОБА_2 солідарного обов`язку з оплати комунальних послуг.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором; споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до статті 151 ЖК України, громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру) зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний та капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію.

Згідно зі статтею 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї на безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач/власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

За правилами частини четвертої статті 319, статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами першою та другою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно зі ст.360 ЦК України - співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків та зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четвер та статті 544 ЦК України).

У разі належності квартири декільком особам на праві спільної сумісної або спільної часткової власності, позовні вимоги мають бути пред`явлені до кожного з них про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірах, що відповідають їх часткам у праві спільної сумісної/часткової власності на квартиру. Крім тих випадків, коли між співвласниками досягнуто домовленості щодо утримання квартири і визначено уповноваженого власника квартири (постанова ВСУ від 04.11.2015 року у справі 6-734цс15, постанови ВС від 20.09.2018 року у справі № 522/7683/13-ц, від 01.09.2020 року у справі № 352/2163/13-ц).

Судом встановлено, квартира АДРЕСА_3 , зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 , на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2003 року, про що свідчить реєстраційне посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 409/30108 від 29 вересня 2003 року.

Отже, позивач в силу вимог статті 322 ЦК України зобов`язанний утримувати майно, що йому належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження майна.

За положеннями ч. ч. 1,3 ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

За приписами ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Враховуючи вищевикладене, сам по собі факт реєстрації в квартирі без проживання, а отже без споживання та отримання комунальних послуг не несе зобов`язання сплати таких послуг.

Позивачем до суду першої інстанції не надано доказів, які підтверджують, що з ОСОБА_2 був укладений договір з ЖБК «Вимпел» щодо надання житлово-комунальних послуг. Окрім того, рахунки по сплаті житлово-комунальних послуг виписані особисто на ім`я позивача.

Відповідно до Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором.

За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Згідно з пунктом 27, Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) за адресою житла незалежно від форми власності.

Згідно з підпунктом 5 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування).

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 не позбавлений можливості у встановленому законом порядку, вирішити питання про зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Щодо вимог представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Згідно з ч. ч. 3, 8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та доведеним.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою: 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником відповідача надано рахунок на оплату № 012506-25 від 25 червня 2025 року та платіжна інструкція № 8382-9174-8820-0099 від 26 червня 2025 року.

Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, на що неодноразово наголошувалося Верховним Судом.

В свою чергу, суд не може прийняти до уваги наданий представником відповідача рахунок на оплату № 012506-25 від 25 червня 2025 року, як підтвердження витрат на правову допомогу, оскільки у вказаному додатку зазначено лише вартість послуг, які можуть бути виконані адвокатом на замовлення ОСОБА_2 . Проте з вказаного додатку не можливо встановити обсяг робіт, які саме були виконані та підлягають сплаті. Крім того, з копії платіжної інструкції не можливо встановити, що кошти у розмірі 9 550,00 грн. були сплачені саме за надання юридичних послуг адвокатом замовнику, оскільки в графі «призначення платежу» зазначено «сплата за послуги згідно рахунку № 012506-25 від 25 червня 2025 року».

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що представником відповідача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження витрат на надання професійної правничої допомоги, тому в задоволенні вимоги про стягнення судових витрат, понесених відповідачем у Київському апеляційному суді, які складаються з правничої допомоги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 141, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Єфанової Наталії Сергіївни- залишити без задоволення.

Рішення Шевченківськогорайонного суду м. Києва від 18 квітня2025 року залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та не може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий Судді: