Номер провадження: 22-ц/813/1136/25
Справа № 947/8258/23
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та звільнення земельної ділянки, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Гниличенко М.В. 24 січня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2023 року керівник Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив: визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенка А.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 61069975 від 22.10.2021 року про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на допоміжну будівлю нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 100; зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту, а саме: допоміжної будівлі нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь Одеської обласної прокуратури сплачений судовий збір.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.01.2024 року позов Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради було задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенка А.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 61069975 від 22.10.2021 року про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на допоміжну будівлю нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 78,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 100.

Зобов`язано ОСОБА_1 , за власний рахунок, звільнити земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту, а саме: допоміжної будівлі нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в частині позовної вимоги про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки прокурор не наводить жодних доказів того, що земельна ділянка є такою, що зайнята без належних правових підстав, а саме що відповідачка здійснила самовільне будівництво.

Крім того, на думку апелянта, відсутність документів про відведення земельної ділянки ОСОБА_1 не доводить факту її самовільного зайняття.

Щодо вимоги про скасування рішення державного реєстратора, то апелянт вважає її такою, що не спрямована на захист цивільних прав та інтересів позивача, а таким чином, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Сторони про розгляд справи на 21.10.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились прокурор Савицький Д.С., представник Одеської міської ради.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Згідно ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст. ст. 81- 89 ЦПК України.

Згідно ст. 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.

Згідно ч.ч. 3,4 вказаної статті, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 185 цього Кодексу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі № 1-1/99 під поняттям органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, необхідно розуміти орган, на який державою покладений обов`язок здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Одеська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування, який відповідно до ст. ст. 1,10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділений правом представляти інтереси територіальної громади, приймати від її імені рішення та здійснювати від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Органи місцевого самоврядування, згідно зі ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Одеська міська рада відповідно до ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади, як власника землі щодо права розпорядження, притаманного власнику.

З метою поновлення державних інтересів, скасування права власності на допоміжну будівлю нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, належної територіальній громаді м. Одеси, Київська окружна прокуратура міста Одеси звернулась до суду в інтересах держави в особі власника землі територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради із даним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» до Одеської міської ради позивачем було направлено лист від 30.09.2022 року за № 5165ВИХ-22 та повторно лист № 7025ВИХ-22 від 15.12.2022 року, в якому Одеську міську раду, як власника забудованої земельної ділянки, проінформовано про виявлені порушення та отримання відомостей про вжиті з боку територіальної громади м. Одеса заходи реагування стосовно захисту порушених інтересів територіальної громади м. Одеси за фактом самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.58-67).

Зі змісту відповіді директора юридичного департаменту Одеської міської ради від 25.01.2023 року за №6-пр/вих. вбачається, що Одеською міською радою позовна заява стосовно порушеного земельного та містобудівного законодавства за адресою: АДРЕСА_1 , до суду не подавалась (т.1а.с.65).

Таким чином, Одеська міська рада як орган, уповноважений здійснювати захист інтересів держави у зазначених спірних правовідносинах, будучи обізнаною про порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернулась, тобто, фактично мало місце бездіяльність відповідного органу.

Відтак, колегія суддів доходить висновку про наявність правових підстав для звернення прокуратурою до суду із даними позовними вимогами в інтересах Одеської міської ради.

Із матеріалів цивільної справи вбачається, що фактично починаючи з жовтня 2022 року позивачу було відомо щодо спірного самочинного об`єкту, тому Одеська обласна прокуратура здійснює запити до Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області для отримання інформації з приводу спірного самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно наданої Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради (лист 01-15/243 від 24.10.2022 року) інформації - будівельні паспорти, містобудівні умови та обмеження для проектування об`єктів будівництва на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 (з урахуванням дробів та літер) в Департаменті не значаться (т.1 а.с.43).

З КП «БТІ» ОМР № 2298/03.01.-09 від 17.11.2022 року вбачається, що станом на 31.12.2012 року інформація про зареєстроване право власності на окремо розташовану нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 78,8 кв.м. у КП «БТІ» ОМР відсутня, крім того інвентаризаційно-реєстраційна справа на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня, також у період з 01.04.2021 року по 23.06.2023 року технічна інвентаризація та виготовлення технічного паспорту на вищевказаний об`єкт нерухомого майна КП «БТІ» ОМР не здійснювалась, будь-яких звернень від ОСОБА_1 не надходило (т.1 а.с.42).

З листа ТОВ «Інфокс» філії «Інфоксводоканал» № 123-04/8853 від 13.01.2023 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , відсутній споживач, оскільки договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення не укладався (т.1 а.с.44).

Листом ТОВ «Одесагаз-постачання» № 5.0-13365 від 23.12.2022 року повідомлено що з 01.07.2015 року за вказаною адресою постачання природного газу товариство не здійснювало, договір про постачання природного газу не укладався (т.1 а.с.46).

Листом № 101/23/03-6189 від 28.12.2022 року АТ «ДТЕК Одеські електромережі» повідомило прокуратуру, що за адресою: АДРЕСА_1 , зі споживачем ОСОБА_1 договірні відносини відсутні (т.1 а.с.45).

Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за пошуковим запитом по адресі: АДРЕСА_1 вбачається, що відомості щодо реєстрації за вказаною адресою права власності чи користування земельною ділянкою відсутні.

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 16.11.2022 року, у відділі відсутня інформація щодо оформлення на теперішній час документів на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (з урахуванням дробів та літер) (т.1 а.с.49).

Київською районною адміністрацією Одеської міської ради 08.12.2022 року було проведено обстеження об`єкта самочинного будівництва допоміжної будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та в ході огляду за вказаною адресою встановлено будівлю (одноповерхову), приблизною площею до 100 кв.м., будівля використовується як магазин. За результатами складено акт огляду від 08.12.2022 року та долучено матеріали фотофіксації (т.1 а.с.51).

Листом Комунального підприємства «Право» від 26.10.2022 року №73 повідомлено, що в адресному реєстрі міста Одеси відсутні відомості про вищевказаний об`єкт нерухомого майна (т.1 а.с.38).

З відповіді Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 08.11.2022 року вбачається, що за наявними в архіві райадміністрації документами, розпорядження про надання або зміну адреси: АДРЕСА_2 (з урахуванням дробів та літер) відсутні. ОСОБА_1 із заявою про присвоєння вказаної адреси до райадміністрації не зверталась (т.1 а.с.39).

Представник прокуратури посилався на те, що адреса об`єкта - АДРЕСА_1 , самовільно використана заявником та внесена державним реєстратором до Державного реєстру прав з порушенням вимог чинного законодавства, без її присвоєння в установленому законом порядку та без надання підтверджуючих документів, які вимагаються п. 42 Порядку реєстрації, як обов`язковий документ для державної реєстрації права власності.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 20.10.2021 року державним реєстратором Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенко А.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, індексний номер: 61069975 від 22.10.2021 року щодо реєстрації права власності на допоміжну будівлю нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 78,8 кв.м., за ОСОБА_1 (номер запису про право власності:44584016). Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 100 (а.с.27).

Підставою для реєстрації права власності державним реєстратором зазначено наступні документи: технічний паспорт, серія та номер: Т101:7222-1104-0893-5164, виданий ЄДЕССБ та довідка б/н та серії, видана ТОВ «Архбуд Інжиніринг».

У листі про наявність технічної інвентаризації, реєстраційний номер в ЄДЕССБ: Т101:7222-1104-0893-5164 та витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва 965/22 від 29.07.2021 року вказано найменування об`єкту інвентаризації допоміжна (господарська) будівля нежитлова будівля, яка не належить до садибного, дачного та садового будинку; відсутня наявність документів на проведення будівельних робіт на об`єкті; інформація про замовників, про земельну ділянку відсутня; дата початку будівництва та дата завершення будівництва не вказано; об`єкт інвентаризації розташований АДРЕСА_1 , загальною площею 78,8 кв.м., проте адреса не присвоювалась (т.1 а.с.33).

У довідці б/н та серії, виданої «Архбуд Інжиніринг» зазначено, що при поточній інвентаризації нерухомого майна допоміжної будівлі нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 встановлено, що будівля: допоміжна будівля нежитлова будівля літ. «А» побудована до 05.08.1992 року, відповідно до п. 3.1 порядку прийняття в експлуатацію, затвердженого наказом Мінрегіонбуду України 11.07.2011 року, за № 830/19568 (із змінами та доповненнями) не підлягає прийняттю в експлуатацію, зокрема для потреб державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Відповідно до інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24.05.2001 року, № 127 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року за № 582/5773 ( із змінами та доповненнями) допоміжна будівля нежитлова будівля літ. «А» - не є самочинна (т.1 а.с.31).

Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги відомості, зазначені у вказаній довідці, оскільки згідно даних КП «БТІ» ОМР ,станом на 31.12.2012 року інформація щодо зареєстрованого права власності на окремо розташовану нежитлову будівлю, загальною площею 78,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , - відсутня. Крім того, інвентаризаційно-реєстраційна справа на вказану нежитлову будівлю не заводилась.

З витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва 965/22 від 29.07.2021 року вбачається, що відсутня дата початку будівництва та дата завершення будівництва, відсутня наявність документів на проведення будівельних робіт на об`єкті; відсутня інформація про замовників, про земельну ділянку, про присвоєння адреси об`єкту (т.1 а.с.33).

Жодних інших технічних документів, які б підтверджували факт будівництва окремої нежитлової будівлі до 05.08.1992 року, суду не надано.

Таким чином, при розгляді даної справи факт будівництва спірного об`єкту майна до 05.08.1992 року, не знайшов свого доказового підтвердження.

Крім того, Державна реєстраційна служба у листі від 12.03.2013 року № 95-06-15-13 надала роз`яснення щодо реєстрації прав із видачею про права власності на нерухоме майно, побудоване до 1992 року, що під цю норму підпадають індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські присадибні будівлі та споруди, прибудови до них, також збудовані в період з 05.08.1992 до 12.03.2011 року, однак до переліку вказаних об`єктів не відноситься окремо розташована допоміжна (господарська) будівля нежитлова будівля, яка збудована на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1 та 2 ст. 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Отже, обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Схожі висновки зроблені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16, від 01.10.2019 року у справі № 910/3907/18, від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 06.04.2021 року у справі № 910/10011/19, від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19.

Згідно ч. 1-4 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (ч. 7 ст. 376 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У пунктах 6.30-6.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року в справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень ст. 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів ч. 2 ст. 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. У справі, що розглядається, підставою для відмови в задоволенні позову в частині вимог органів державної влади та місцевого самоврядування суди визнали факт набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна після закінчення його будівництва та, посилаючись на встановлений факт, вказали про неможливість знесення об`єкта нерухомості, на який зареєстровано право власності, у порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів. Проте, вказуючи про порушення гарантованого Конституцією права власності, суди разом з тим не врахували відомостей щодо документа державної реєстрації такого права в порушення умов надання в користування землі, на якій здійснено забудову, встановлених договором обмежень щодо її забудови та передбачених законодавством правил і порядку здійснення такої забудови не змінюють режиму такого об`єкта та не виключають застосування правових наслідків щодо такого будівництва».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.10.2021 року у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61-20139св19) зазначено, що «задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суди: не урахували, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, оскільки вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.04.2022 року у справі № 521/21538/19 (провадження № 61-204св22) вказано, що «позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку з здійсненням на думку прокурора самочинного будівництва є неефективними способами захисту, а позовні вимоги про знесення самочинно збудованих будинків, зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану є недоведеними».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1 та 3 ст. 13 ЦПК України).

Тому, у даному випадку, належним способом захисту прав власності Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є виключно вимога про зобов`язання ОСОБА_1 , за власний рахунок звільнити земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту - допоміжної будівлі нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ., відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги про визнання незаконними і скасування рішення державного реєстратора Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенка А.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер: 61069975 від 22.10.2021 року, про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на допоміжну будівлю нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 78,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 100, - не забезпечать усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом та самовільним зайняттям земельної ділянки, а відтак, у задоволенні позовних вимог Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради у вказаній частині має бути відмовлено.

Щодо позовних вимог про звільнення земельної ділянки.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

В силу спеціального застереження, наведеного в ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Таким чином, правовий режим самочинного будівництва врегульовано ст. 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва. Зокрема, за частиною другою цієї статті особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, не набуває права власності на нього.

Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, також прямо визначені ст. 376 ЦК України.

Так, ч. 3-5 ст. 376 ЦК України встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо ж власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Отже, знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.

Формулювання положень ст. 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Враховуючи наведене, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки (ч. 2 ст. 152 ЗК України).

Висновки щодо способу захисту прав власника земельної ділянки у разі зведення на ній самочинного будівництва шляхом задоволення вимоги про знесення самочинно побудованого нерухомого майна є усталеними в судовій практиці Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 року у справі № 916/1174/22, від 20.07.2022 року у справі № 923/196/20, Верховного Суду від 06.11.2019 року у справі № 910/14328/17, від 01.07.2020 року у справі № 755/3782/17, від 02.06.2021 року у справі № 910/14524/19).

Наявними у матеріалах справи доказами встановлено та не спростовано відповідачем, що Одеська міськрада ,як власник земельної ділянки, на якій ОСОБА_1 здійснила будівельні роботи, не надавала згоди на забудову земельної ділянки, право на земельну ділянку за цією адресою не оформлено, інформація про прийняті рішення міськради щодо надання в оренду або у власність відсутні. Крім того, в матеріалах справи відсутні дозвільні документи на будівництво спірного об`єкта нерухомості.

Особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої особи (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку.

За змістом ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», про самовільне зайняття земельної ділянки свідчить вчинення особою будь-якої дії, спрямованої на фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Таким чином, у разі використання земельної ділянки без відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання її в користування або у власність, повернення такої земельної ділянки, відповідно до приписів ст. 212 ЗК України, власнику з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд відповідає законодавству, що регулює спірні правовідносини.

Зважаючи на встановлені у цій справі обставини, висновок суду першої інстанцій про те, що земельна ділянка комунальної власності підлягає поверненню власнику з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно розміщеного на ній майна, є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 висновки судів першої інстанції у вказаній частині не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

При вищевказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції частково не визначився із юридичною природою спірних правовідносин і законом, що їх регулює, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 24.01.2024 року підлягає скасуванню у частині вимог про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав, а також в частині розподілу судових витрат, із ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради.

В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат.

Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову, на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

У даному випадку, сума судового збору по справі за подачу позовної заяви становить 6 710 грн., а тому, з урахуванням проценту задоволення позовних вимог (50%), до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 3 355 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2024 року - скасувати в частині позовних вимог Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав - відмовити.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Стягнути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Одеської обласної прокуратури (отримувач коштів - Одеська обласна прокуратура, адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, , рахунок UA0000564, банк ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача 820172, код класифікації доходів бюджету 22030101) судовий збір у розмірі 3355 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 28 листопада 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе