Справа № 991/1453/25
Провадження №22-ц/991/28/25
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року місто Київ

Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду колегією суддів у складі:

головуючого Михайленка Д. Г., суддів Глотова М. С., Семенникова О. Ю.,

за участю секретарів судового засідання Лисиці Ю. С., Шковири А. М., Возної К. М.,

учасники судового провадження: представники позивача - прокурори Іванющенко О. А., Мирко Б. М., представник відповідача-1 ОСОБА_1 - адвокат Шпакова О. С., представник відповідача-2 ОСОБА_2 - адвокат Сініченко І. С.,

розглянула апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Шпакової Ольги Сергіївни на рішення Вищого антикорупційного суду від 20.08.2025 (головуюча суддя Олійник О. В., судді Саландяк О. Я., Широка К. Ю., рішення ухвалено у місті Києві, дата складання повного тексту рішення 26.08.2025) за позовом Держави Україна в особі Спеціалізованої антикорупційної прокуратури до ОСОБА_1 (відповідач-1) та ОСОБА_2 (відповідач-2) про визнання необґрунтованим активу та стягнення в дохід держави грошових коштів.

Вступ

1.У цій справі здійснюється апеляційний перегляд рішення Вищого антикорупційного суду, яким задоволено позов прокурора до начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції Кірієнка В. А. та його доньки ОСОБА_2 про визнання необґрунтованим активом автомобіля «Land Rover Range Rover Voque» та стягнення в дохід держави його вартості в розмірі 3 290 400 грн. Спірний транспортний засіб був юридично оформлений на доньку ОСОБА_1 , проте за висновком суду першої інстанції набуття цього активу відбулося за дорученням відповідача-1 та він міг вчиняти щодо нього дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження.

2.Ключовими для вирішення цієї справи з урахуванням доводів апеляційної скарги є такі питання: (1) чи набула актив ОСОБА_2 за дорученням її батька ОСОБА_1 та чи може він вчиняти щодо нього дії, тотожні здійснення права розпорядження; (2) яка вартість набутого активу з огляду на позицію апелянтів про відсутність доказів придбання активу за 3 290 400 грн та необхідність застосування саме його мінімальної ринкової вартості і з врахування змін до статті 290 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) щодо підвищення мінімального порогу різниці між вартістю активу та законними доходами; (3) чи мали відповідачі достатні законні кошти для придбання такого активу.

Історія провадження

3.17.02.2025 до Вищого антикорупційного суду надійшов позов Держави Україна в особі Спеціалізованої антикорупційної прокуратури до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання необґрунтованим активом автомобіль «Land Rover Range Rover Voque», номер кузова НОМЕР_1 , 2021 року випуску (далі - Автомобіль, Land Rover) та стягнення в дохід держави його вартості.

4.20.08.2025 суд задовольнив цей позов (далі - рішення суду).

5.19.09.2025 відповідач-1 ОСОБА_1 та його представник адвокат Шпакова О. С. подали апеляційну скаргу на це рішення (далі - апеляційна скарга).

6.29.09.2025 за апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та 07.10.2025 закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до апеляційного розгляду.

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

7.Держава Україна в особі прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Іванющенка О. А. (далі - позивач) звернулася до Вищого антикорупційного суду з позовом до ОСОБА_1 (відповідач-1) та ОСОБА_2 (відповідач-2) про визнання необґрунтованим активу та стягнення в дохід держави грошових коштів.

8.Прокурор просив: (1) визнати необґрунтованим активом автомобіль «Land Rover Range Rover Voque», номер кузова НОМЕР_1 , 2021 року випуску; (2) стягнути в дохід держави його вартість у розмірі 3 290 400 грн.

9.Оскаржуваним рішенням суду: (1) позов задоволено; (2) визнано необґрунтованим активом автомобіль «Land Rover Range Rover Voque» та (3) стягнено з ОСОБА_1 в дохід держави його вартість - грошові кошти в сумі 3 290 400 грн.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги

10.В апеляційній скарзі відповідач-1 та його представник просили: (1) скасувати рішення суду; (2) постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

11.Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані такими групами доводів: (1) суд першої інстанції неправильно визначив вартість автомобіля; (2) як наслідок не були враховані зміни до статті 290 ЦПК щодо збільшення мінімальної межі різниці між вартістю набутих активів і законними доходами; (3) суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо набуття ОСОБА_2 . Автомобіля за дорученням відповідача-1 та про те, що останній міг вчиняти щодо такого активу дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження; (4) наявність у відповідачів достатніх законних коштів для придбання автомобіля.

12.Перша група доводів стосується того, що суд першої інстанції неправильно визначив вартість набутого активу. Так: (1) відповідно до частини 3 статті 290 ЦПК у разі набуття активу за ціною, нижчою за мінімальну ринкову, застосовується мінімальна ринкова вартість такого або аналогічного активу на дату набуття; (2) згідно із договором купівлі-продажу від 25.08.2023 вартість автомобіля Land Rover становить 10 000 грн, отже, для визначення вартості слід брати до уваги мінімальну ринкову вартість автомобіля; (3) так, відповідно до консультативного висновку ПП «Ажіо» на запит НАЗК мінімальна ринкова вартість Автомобіля на дату його набуття з урахуванням припущень та застережень становила 2 168 000 грн, яка більшою мірою кореспондується із зазначеною відповідачем-2 ціною автомобіля (1 800 000 грн), ніж із твердженнями позивача та суду першої інстанції щодо вартості активу (3 290 400 грн); (4) матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що спірний актив був придбаний за 90 000 доларів США; (5) так, показання свідка ОСОБА_3 [попереднього власника автомобіля] суперечать дійсним обставин справи та викликають сумнів у їх правдивості, оскільки свідок, зокрема, не надав жодного документального підтвердження продажу автомобіля за 90 000 доларів США, не сплатив податки за дохід від продажу автомобіля, зазначив, що особисто підписав договір купівлі-продажу, проте його підпис наявний тільки на договорі комісії, стверджує, що придбав автомобіль у ПП «Аеліта Моторс» за 110 000 доларів США, проте відповідно до договору купівлі-продажу вартість становила 1 570 000 грн (еквівалентно 42 940 доларам США); (6) розмір страхового відшкодування у договорах добровільного страхування транспортного засобу встановлені за домовленістю сторін, тому ця сума не може бути критерієм визначення вартості автомобіля; (7) послідуюче відчуження ОСОБА_2 автомобіля за 4 200 000 грн свідчить про його продаж за ринковою вартістю саме на момент такого продажу та визначення такої ціни за домовленістю сторін не може мати відношення до вартості автомобіля, за якою відповідач-2 його придбала; (8) суд першої інстанції необґрунтовано залишив без розгляду клопотання представника відповідача-1 про призначення транспортно-товарознавчої експертизи, чим допустив неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи.

13.У зв`язку із неправильним визначенням вартості автомобіля судом першої інстанції не було належним чином враховано те, що 17.07.2025 набули чинності зміни до частини 2 статті 290 ЦПК щодо збільшення мінімальної межі різниці між вартістю набутих активів і законними доходами (з 1 003 500 грн до 2 271 000 грн). Зазначене на переконання апелянтів обґрунтовується таким: (1) враховуючи те, що наведені зміни покращують становище відповідачів, мінімальний поріг в новій редакції може бути застосований до спірних правовідносин у цій справі; (2) суд першої інстанції при визначенні вартості активу повинен був керуватися єдиним документом, в якому зафіксована вартість автомобіля, а саме договором купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ПП «Аеліта Моторс», відповідно до якого вартість автомобіля становить 1 570 000 грн; (3) крім того, навіть вартість автомобіля, зазначена у долученому до позову висновку щодо його мінімальної ринкової вартості, яка становить 2 168 000 грн, є нижчою за законодавчо визначену межу в новій редакції; (4) отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відповідність активу критеріям, визначеним у абзаці 2 частини 2 статті 290 ЦПК.

14.Наступна група доводів щодо спростування висновку суду про те, що ОСОБА_1 міг вчиняти щодо такого активу дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження, зводиться до такого: (1) матеріали справи не містять доказів, які підтверджують набуття активу за дорученням відповідача-1 та його можливість вчиняти щодо такого активу дії, тотожні за змістом права розпорядження; (2) так, свідок ОСОБА_3 не міг точно зазначити, хто саме неодноразово телефонував йому щодо купівлі автомобіля, та судом першої інстанції не встановлено, що номер, з якого були здійснені дзвінки, належить саме відповідачу-1; (3) наявність у власності ОСОБА_2 одного транспортного засобу не є перешкодою для придбання іншого, тим більше купівля автомобіля, що є предметом цього розгляду, була здійснена відповідачем-2 та її чоловіком для їх спільного користування. Наведене підтверджує можливість використовувати належні їм автомобілі (Toyota та Land Rover) як одночасно, так і кожен із них окремо, що й обумовлює фіксацію камерами одночасного руху цих автомобілів; (4) згідно із відомостями від ПрАТ «Київстар» у 2024 році належний ОСОБА_2 номер фіксувався у місті Дніпро та в університеті у місті Одеса, в якому навчалася відповідач-2, освітній процес було переведено на дистанційну форму навчання, що підтверджує її перебування у місті Дніпро та користування спірним автомобілем. Крім того, у цей період ОСОБА_2 проживала неподалік від будинку її батьків, що й зумовило фіксування руху автомобіля Land Rover камерами відеоспостереження, розташованими поблизу місця проживання відповідача-1; (5) із долучених до позову фотознімків автомобіля Land Rover неможливо ідентифікувати особу, яка керує транспортним засобом, та як наслідок відсутня можливість стверджувати, що за кермом перебував саме відповідач-1; (6) постанова про адміністративне правопорушення була винесена стосовно ОСОБА_1 без жодної правової підстави, оскільки правопорушення було вчинено його донькою, яка в подальшому й попросила його сплатити штраф; (7) відповідач-1 укладав договори добровільного страхування автомобіля в інтересах ОСОБА_2 [саме вона зазначена як вигодонабувач], оскільки остання не була обізнана про особливості укладення страхових договорів та не мала змоги бути особисто присутньою під час їх укладення; (8) у наявних в матеріалах справи документах щодо технічного обслуговування автомобіля саме ОСОБА_2 зазначена як замовник послуг, при цьому відповідач-1 декілька разів здійснював обслуговування автомобіля за проханням його власниці, але зазначене не може слугувати підставою для висновку, що автомобіль Land Rover постійно використовувався відповідачем-1; (9) ОСОБА_2 призначила відповідача-1 належним користувачем автомобіля Land Rover саме для підтвердження законності використання ним транспортного засобу на випадок необхідності за вимогою його власниці; (10) висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_2 здійснила продаж автомобіля одразу після початку збору доказів щодо необґрунтованості активів [що в свою чергу свідчить про розпорядження відповідача-1 автомобілем], є помилковим, оскільки відповідачі дізналися про проведення НАЗК моніторингу способу життя після отримання запитів від 10.10.2024 [майже через місяць після продажу автомобіля], а запити ДБР, які були надіслані з 09.09.2024, адресовані юридичним особам, які жодним чином не пов?язані із відповідачами. Більше того, ОСОБА_2 була відрахована з університету у зв?язку із закінченням навчання за 2 місяці до направлення в цю установу запиту ДБР; (11) на підставі вищезазначеного апелянти стверджують, що: (а) ОСОБА_1 не вчиняв жодних дій, направлених на придбання спірного транспортного засобу, та не здійснював ні прямо, ні опосередковано будь-яких дій щодо автомобіля, які можна було б розцінити як розпорядження ним, (б) відповідач-1 декілька разів використовував автомобіль, допоміг дочці здійснити оплати зі страхування автомобіля та надав допомогу при здійсненні його технічного обслуговування, проте це не може свідчити про те, що автомобіль насправді належить ОСОБА_1 .

15.Щодо четвертої групи доводів апелянти зазначили, що: (1) на момент купівлі автомобіля у розпорядженні ОСОБА_1 були наявні грошові кошти у розмірі 4 170 200 грн, які в декларації за 2023 рік назначені у розділі 12 «Грошові активи», проте актив був набутий саме ОСОБА_2 ; (2) судом першої інстанції було неповно досліджено надані відповідачем-2 докази щодо походження грошових коштів, що у підсумку призвело до помилкового висновку про відсутність у ОСОБА_2 можливості придбати автомобіль Land Rover; (3) цей автомобіль придбаний ОСОБА_2 та її чоловіком за рахунок їх власних заощаджень та коштів, одержаних від баби ОСОБА_4 , діда ОСОБА_5 ; (4) так, ОСОБА_4 станом на початок 2020 року мала у своєму розпорядженні грошові кошти на загальну суму більше 117 000 доларів США. Це кошти, накопичені протягом 1974-1992 років на ощадних книжках, кошти на депозитному рахунку та доходи від продажу нерухомого майна, більша частина яких в подальшому були поступово передані ОСОБА_2 ; (5) після купівлі ОСОБА_2 за частину цих коштів квартири у місті Одеса, автомобіля Toyota та машиномісця в її розпорядженні станом на день купівлі автомобіля Land Rover перебувало 66 270 доларів США (спадок від баби та діда, залишок наданих бабою коштів після купівлі відповідачем-2 рухомого та нерухомого майна, власні заощадження); (6) при цьому відповідач-1 не надавав жодних коштів на придбання транспортного засобу, отже, автомобіль був придбаний відповідачем-2 та її чоловіком самостійно за наявні у них грошові кошти.

16.Інші доводи апеляційної скарги щодо наявності у відповідача-2 можливості для придбання автомобіля стосувалися такого: (1) твердження суду про придбання ОСОБА_4 трьох квартир у місті Дніпро не відповідає дійсності, оскільки згідно із відомостями з Реєстру ОСОБА_4 у 2003 році було відчужено долю квартири, що як раз свідчить про одержання нею коштів, а не здійснені витрати; (2) суд не врахував, що договір майнових прав на квартиру у АДРЕСА_1 ) первинно укладений між ТОВ «Глорі Плюс» та ОСОБА_6 , отже, сума у розмірі 1 072 045 грн була сплачена саме ОСОБА_7 , а не ОСОБА_4 . При цьому матеріали справи не містять окремого договору про розрахунок за купівлю ОСОБА_4 майнових прав на цю квартиру, що унеможливлює встановлення суми витрат; (3) у відповідачів відсутня можливість одержання доказів, що ОСОБА_4 знімала кошти з рахунків Ощадного банку СРСР та здійснювала їх обмін на долари США, проте набуття ОСОБА_4 протягом 2003-2005 років у власність декількох об`єктів нерухомості свідчить про наявність достатніх на це коштів, що об`єктивно могли складатися із знятих із таких рахунків коштів; (4) висновок суду, що дохід від продажу нерухомого майна та кошти на депозитному рахунку не підлягають окремому врахуванню, не відповідає обставинам справи та наявним доказам, оскільки відповідно до договору банківського вкладу ОСОБА_4 внесла кошти у готівковій формі, а згідно із договорами купівлі-продажу будинку та земельної ділянки кошти повинні бути зараховані безготівковим переказом на банківський рахунок, крім того, сума депозиту не відповідає вартості нерухомого майна; (5) суд безпідставно не врахував передані у спадок бабою кошти у розмірі 38 000 доларів США та дідом у розмірі 15 000 доларів США, оскільки такі особи є близькими родичами, довіряли один одному та не мали необхідності в юридичному оформленні факту дарування грошових коштів.

Позиції учасників судового провадження

17.У судовому засіданні представники відповідачів підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

18.Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

19.Інші учасники судового провадження, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду, в судове засідання не прибули та не надали Суду позиції щодо апеляційної скарги. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 2 статті 372 ЦПК).

Мотиви та оцінка Суду

20.Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами (у разі їх допуску) та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1 статті 367 ЦПК).

21.З огляду на доводи апеляційної скарги та мотиви оскаржуваного судового рішення у цій справі Суд має дослідити такі питання: (1) чи був спірний актив набутий за дорученням ОСОБА_1 та чи міг він прямо чи опосередковано вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ним; (2) чи є обґрунтованими висновки суду щодо визначення вартості набуття Автомобіля; (3) чи наявна у юридичного власника майна фінансова можливість придбати спірний актив та (4) чи були наявні у ОСОБА_1 законні доходи для придбання автомобіля Land Rover.

(1) Щодо набуття Автомобіля за дорученням ОСОБА_1 та його можливість прямо чи опосередковано вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження

(1.1) Щодо усталеної практики тлумачення термінів «за дорученням» та «можливість прямо чи опосередковано вчиняти щодо активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження»

22.Розглядаючи доводи апеляційної скарги відповідача-1, Суд спершу повторно наголошує на усталеному судовому тлумаченні термінів (1) «за дорученням» та (2) «можливість прямо чи опосередковано вчиняти щодо активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження» (частина 4 статті 290, пункт 2 частини 8 статті 290 ЦПК), яке вироблено судовою практикою у цій категорії справ.

23.Перше словосполучення в контексті досліджуваної норми: (1) вказує на відносини, відмінні від визначених цивільним законодавством відносин довірителя і повіреного; (2) означає набуття суб`єктом декларування активів через третіх осіб з метою приховання факту набуття цих активів; (3) вчинення дії «за дорученням» у розумінні досліджуваного пункту може бути встановлене із сукупності вторинних ознак, які дозволяють дійти висновку, що третя особа діяла в інтересах суб`єкта декларування, а суб`єкт декларування, в свою чергу, отримує вигоду від набутого активу.

24.Крім того, поняття «за дорученням» також охоплює випадки, коли актив набувається через іншу особу, а суб`єкт декларування забезпечує виключно фінансування придбання такого активу, незалежно від того, хто саме в подальшому здійснюватиме користування чи розпорядження таким активом.

25.При цьому визнання наявності певної домовленості учасників на здійснення відповідних дій (зокрема, набуття активу за дорученням) може бути достатнім встановлення наміру особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - ОФДМС), погодити (скоординувати) поведінку набувача активу для подальшого його набуття у власне користування або вирішення долі активу. При оцінці факту набуття активів за дорученням у справах про визнання активів необґрунтованими слід брати до уваги саму природу відповідного провадження - держава через заявлений позов стверджує, що суб`єкт декларування в порушення свого обов`язку дотримання прозорості статків набуває активи через третіх осіб. Отже, очікувати або вимагати наявності в матеріалах таких проваджень доручень, оформлених відповідно до вимог цивільного законодавства, непотрібно з огляду на те, що цей суб`єкт намагається приховати набуття відповідних активів (через це, також користується «послугами» третіх осіб на їх придбання).

26.Щодо терміну «можливість прямо чи опосередковано вчиняти щодо активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження»: (1) під цим мається на увазі можливість контролювати певне майно через неформалізоване право розпорядження ним шляхом фактичної можливості визначення долі цього майна як безпосередньо, так і через третіх осіб, на яких оформлено відповідне право власності; (2) дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження в сенсі визнання активів необґрунтованими, повинні трактуватися ширше передбаченої статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) складової права власності.

27.Результат тлумачення останньої конструкції повністю узгоджується з роз`ясненням НАЗК від 13.11.2023 № 4 зі змінами та доповненнями (запитання № 71). Так, суб`єкти декларування повинні вносити до декларації відомості і про «опосередковане» володіння активами (абзацу 1 частини 3 статті 46 Закону України «Про запобігання корупції», частина 3 розділу ІІІ Порядку заповнення та подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затверджені наказом НАЗК від 08.11.2023 № 252/2). Виявлення ознак необґрунтованості активів є одним із основних завдань повної перевірки декларацій з боку НАЗК, в результаті чого матеріали можуть бути направлені в НАБУ та САП (частини 1, 3 статті 51-3 Закону) для ініціювання позову.

28.У судовій практиці наведено невичерпний перелік обставин, що можуть свідчити про неформалізований контроль за майном з боку ОФДМС. До них віднесено такі: (1) користування активом, у тому числі без оформлення правових відносин між власником та суб`єктом декларування; (2) систематичність, тривалість, спосіб, обсяг та зміст користування активом суб`єктом декларування (при чому таке користування не обов`язково має бути постійним або безперервним); (3) наявність між власником та суб`єктом декларування родинних, дружніх або інших зв`язків, відносин підпорядкування тощо; (4) набуття активу номінальним власником на підставі правочину, в якому задіяна повірена особа, що діє формально за дорученням від первісного власника та яка одночасно пов`язана із суб`єктом декларування, в інтересах якої набувається актив; (5) фінансова неспроможність третьої особи самостійно набути актив у власність; (6) створення суб`єктом декларування умов для набуття активів третьою особою; (7) здійснення суб`єктом декларування та/або власником за його дорученням витрат, пов`язаних з утриманням активу; (8) здійснення суб`єктом декларування та/або власником за його дорученням правочинів, пов`язаних з ефективним використанням активу; (9) поліпшення властивостей активу або підлаштування умов його використання під власні потреби; (10) можливість суб`єкта декларування визначати користування активом іншими особами (наприклад, членами своєї сім`ї); (11) можливість суб`єкта декларування відмовитися від активу; (12) можливість суб`єкта декларування впливати на долю активу, в тому числі шляхом надання відповідного доручення власнику тощо.

29.Зазначені висновки наведені, зокрема, у пунктах 5.10.8 та 5.10.9 рішення ВАКС від 13.07.2022 у справі № 991/366/22 та пунктах 5.1 та 5.1.1 постанови Апеляційної палати ВАКС від 14.12.2022 у цій же справі, які залишені без змін постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.10.2024.

(1.2) Мотиви суду першої інстанції

30.Суд першої інстанції дійшов висновку про набуття Автомобіля за дорученням відповідача-1, а також про те, що останній міг прямо чи опосередковано вчиняти щодо цього активу дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ним, з мотивів, викладених в пункті 2 рішення.

31.Зокрема, судом першої інстанції було враховано: (1) показання свідка ОСОБА_3 про те, що під час телефонних розмов із ним домовлявся про придбання Автомобіля чоловік на ім`я ОСОБА_1 чи ОСОБА_9 , а в подальшому для юридичного оформлення правочину до сервісного центру прийшли молода дівчина та хлопець; (2) наявність у ОСОБА_2 на дату набуття спірного транспортного засобу у власності автомобіля Toyota; (3) з моменту придбання Автомобіль переважно перебував у місті Дніпро та його використання зафіксоване на камерах поблизу місця проживання відповідача-1 та в напряму його місця роботи; (4) у 2023 році спірний автомобіль та абонентський номер ОСОБА_1 фіксувалися одночасно у місті Дніпро, при цьому номер ОСОБА_2 та належний їй автомобіль Toyota у ці ж дні фіксувалися у місті Одеса; (5) автомобіль Toyota переважну кількість часу фіксувався у місті Одеса (2023 рік та січень, лютий, березень, травень, червень, липень, серпень 2024 року), а у місті Дніпро був зафіксований у січні, лютому, липні, серпні 2024 року; (6) автомобіль Land Rover фіксувався в місті Одеса тільки у окремі дні, що відповідають вихідним дням та відпустці відповідача-1; (7) наявні у матеріалах справи відомості щодо фіксування руху двох автомобілей Land Rover та Toyota, зареєстрованих на ОСОБА_2 , у одні й ті ж дні в різних містах або одночасно в одному місті свідчить, що ці автомобілі використовувалися різними особами; (8) стосовно ОСОБА_1 було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у відношенні належного користувача транспортного засобу та саме ним сплачено штраф; (9) ОСОБА_1 двічі укладав договори добровільного страхування Автомобіля та в контактних даних вигодонабувача зазначив власний номер; (10) ОСОБА_1 здійснював обслуговування Автомобіля, що підтверджується зазначенням його номеру та електронної пошти у базі клієнтів та у документах щодо виконаних робіт, випискою з рахунку відповідача-1 про здійснення оплати за обслуговування, показаннями адміністратора-касира, яка впізнала по фото ОСОБА_1 як особу, яка обслуговувала Автомобіль; (11) призначення ОСОБА_1 належним користувачем Автомобіля; (12) продаж Автомобіля через 9 днів після початку збору доказів щодо набуття необґрунтованого активу.

32.Суд погоджується з висновками оскаржуваного рішення щодо доведеності обставин набуття та зв`язку зазначеного спірного активу з відповідачем-1 та додатково звертає увагу на таке.

(1.3) Щодо непереконливості висунутих апелянтами версій щодо придбання та користування Автомобілем ОСОБА_2 та її майбутнім чоловіком ОСОБА_10 для власних потреб

33.Апелянти зазначають, що ОСОБА_1 не укладав жодної угоди щодо придбання спірного транспортного засобу, не був присутній під час укладання договору купівлі-продажу та Автомобіль ніколи не був зареєстрованим за відповідачем-1. Проте твердження про те, що офіційний власник ( ОСОБА_2 ) придбала відповідний актив для себе, а не для когось іншого (батька, що є ОФДМС, за його дорученням) тільки тому, що вона є формальними (номінальними, офіційними) власником відповідного активу, сам по собі у справах цієї категорії не є достатнім.

34.Твердження апелентів про те, що відповідач-1 не брав участі у перемовинах щодо придбання автомобіля, спростовуються наданими в суді першої інстанції показаннями свідка ОСОБА_3 (попереднього власника автомобіля) про те, що стосовно вартості спірного автомобілю до нього протягом місяця тричі в телефонному режимі зверталася особа чоловічої статі на ім`я ОСОБА_1 або ОСОБА_9 , в подальшому вони домовилися про купівлю-продаж цього автомобіля та свідок підтвердив надані прокурору пояснення про те, що чоловік, який домовлявся за купівлю автомобіля, в подальшому зазначив, що від нього на зустрічі будуть дівчина та хлопець.

35.Апелянти зазначили, що суд першої інстанції не встановив обставини, що контактний номер, з якого телефонували попередньому власнику автомобіля, належить саме ОСОБА_1 , тому не відомо, яка особа зв`язувалася із власником щодо купівлі Автомобіля. Щодо цього доводу Суд звертає увагу, що відповідно до показань свідка останній не зберіг номер особи, яка із ним зв`язувалася, проте сторона відповідачів, зазначаючи про неправдивість наданих свідком показань, в свою чергу не наводить жодних відомостей, яким чином тоді відбувалися домовленості ОСОБА_2 із попереднім власником щодо купівлі автомобіля Land Rover, з приводу чого свідок міг би надати додаткові уточнення, підтвердити або спростувати такі відомості (при тому, що останній надав суду чіткі пояснення з цього питання).

36.Крім того, Суд додатково звертає увагу, що 24.07.2023 (за місяць до купівлі Автомобіля) ОСОБА_2 оформила на батьків ( ОСОБА_1 та ОСОБА_11 ) довіреність на купівлю на її ім`я будь-якого транспортного засобу за будь-яку ціну, на будь-яких умовах тощо (том 2 а. с. 239-240). При цьому ця довіреність оформлена в період існування на відповідних Інтернет-ресурсах оголошення про продаж спірного автомобіля [так, оголошення на сайтах Auto.ria.com та Automoto.ua були розміщені 26.06.2023 (том 2 а. с. 167, 205)] та відповідно до показань свідка ОСОБА_3 із ним неодноразово саме протягом місяця до укладення угоди зв`язувалася особа чоловічої статі, із якою в подальшому й було досягнуто згоди щодо купівлі-продажу Автомобіля.

37.В апеляційній скарзі відповідач-1 не погодився із висновками суду про те, що саме ОСОБА_1 систематично використовує Автомобіль, а не його юридичний власник ОСОБА_2 та її майбутній чоловік ОСОБА_10 з огляду на те, що: (1) відповідач-2 проживала у місті Дніпро та користувалася автомобілем Land Rover, оскільки в університеті в місті Одеса було запроваджено дистанційну форму навчання, та мешкала за адресою, що розташована неподалік місця проживання відповідача-1, що й зумовило фіксування руху автомобіля на камерах, що поруч із місцем проживання ОФДМС; (2) фіксування одночасного (паралельного) рух двох наявних у власності ОСОБА_2 автомобілей в одному та/або різних містах обумовлено тим, що автомобіль Land Rover був придбаний в якості другого автомобіля у родині та відповідач-2 та її чоловік використовували кожен із цих автомобілем, зокрема, одночасно.

38.Суд не вважає ці пояснення переконливими та такими, що відповідають матеріалам справи, з огляду на таке.

39.Аналіз інформації, одержаної з системи відеоспостереження «Безпечне місто» місто Дніпро (том 5 а. с. 2-342), відомостей від Комунальної установи «Центр інтегрованої системи відеоспостереження та відеоаналітики міста Одеси (центр-«077»)» (том 3 а. с. 119-132), інформації від оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» щодо абонентських номерів ОСОБА_2 [ НОМЕР_2 ] та ОСОБА_1 [ НОМЕР_3 ] (том 9 а. с. 7-10), відомостей про рух коштів по належним ОСОБА_2 та ОСОБА_10 банківським рахункам (диск - том 4 а. с. 117) свідчить про наступне.

40.З моменту купівлі автомобіля Land Rover (25.08.2023) до кінця 2023 року в усі дати фіксування камерами відеоспостереження руху Автомобіля у місті Дніпро (а саме: 24, 29, 30.09.2023; 01, 07, 08, 14, 15, 19, 22, 28, 29.10.2023; 03, 04, 11, 12, 18.11.2023; 02, 03, 09, 10, 17, 23, 30.12.2023 - том 5 а. с. 139-147, 277-324) абонентський номер ОСОБА_2 був зафіксований виключно у місті Одеса [безперервно з 27.08.2023 до 02.01.2024], а номер її батька ОСОБА_1 у зазначені дні був зафіксований саме у місті Дніпро (інформація на носії інформації - том 9 а. с. 10). Крім того, у зазначені дні (а саме: 24, 29, 30.09.2023; 08, 14, 15, 19.10.2023; 04, 11, 18.11.2023; 17, 23.12.2023) фіксується також рух автомобіля Toyota у місті Одеса (том 3 а. с. 125-130), при цьому у 2023 році рух Toyota у місті Дніпро не зафіксований.

41.Зазначене свідчить про те, що юридичний власник Автомобіля ОСОБА_2 у 2023 році у дні фіксування руху автомобіля Land Rover у місті Дніпро не могла його використовувати, оскільки перебувала у місті Одеса та використовувала належний їй автомобіль Toyota. При цьому твердження сторони відповідачів про те, що у такому випадку спірним автомобілем Land Rover у місті Дніпро користувався її майбутній чоловік ОСОБА_10 не узгоджується із наявними у матеріалам справи відомостями. Так, відповідно до виписки по належному ОСОБА_10 основного рахунку у АТ «Державний ощадний банк України» [ НОМЕР_4 ] (диск - том 4 а. с. 117) у переважну кількість дат, в які був зафіксований рух спірного транспортного засобу у місті Дніпро, майбутній чоловік відповідача-2 здійснював розрахункові операції у місті Одеса (а саме: 29, 30.09.2023; 01, 07, 08, 14, 15, 19, 22.10.2023; 18.11.2023), отже, не міг керувати спірним автомобілем у місті Дніпро. Також ОСОБА_10 в окремі із зазначених дат (а саме: 24.09.2023; 29.10.2023; 04, 11.11.2023; 02, 09, 17.12.2023) здійснював розрахункові операції у місті Дніпро, при цьому у переважну більшість цих випадків (за виключенням 02 та 09.12.2023) відбувалося також списання коштів за користування послугами таксі, що може свідчити про те, що чоловік відповідача-2 у ці дні не користувався автомобілем Land Rover у місті Дніпро.

42.Суд звертає також увагу, що у 2023 році рух автомобіля Land Rover зафіксований у місті Одеса виключно в єдиний період - 19-22.10.2023. При цьому з матеріалів провадження вбачається, що: (1) 19.10.2023 о 13:12 абонентський номер ОСОБА_1 (диск - том 9 а. с. 10) останній раз фіксується у місті Дніпро (із подальшим фіксуванням по напряму руху до міста Одеса) та о 13:09 в цей день останній раз фіксується рух автомобіля Land Rover в місті Дніпро (адреса камери відеоспостереження «Криворожська-Потічна», що відповідає виїзду з міста Дніпро в напряму міста Одеса - том 5 а. с. 146). При цьому у цей день (19.10.2023) у місті Одеса абонентський номер ОСОБА_1 вперше починає фіксуватися о 17:39, а автомобіль Land Rover на камері у місті Одеса фіксується о 17:47 (том 3 а. с. 132); (2) в подальшому постійно протягом 20-21.10.2023 фіксується рух Автомобіля та абонентський номер ОСОБА_1 у місті Одеса; (3) 22.10.2023 о 10:19 востаннє у місті Одеса фіксується абонентський номер ОСОБА_1 та о 10:36 останні раз в цей день фіксується рух Автомобіля на камері в місті Одесі (том 3 а. с. 131); при цьому о 15:41 вперше в цей день абонентський номер відповідача-1 фіксується в місті Дніпро (із подальшим фіксуванням по напряму руху до міста Дніпро) та о 15:49 вперше фіксується рух автомобіля в місті Дніпрі (адреса камери відеоспостереження «Криворожська-Потічна») (том 5 а. с. 146); (4) в цей же період (19, 20, 21.10.2023) у місті Одеса також фіксується рух автомобіля Toyota (том 3 а. с. 128-129); (5) при цьому як до, так і після наведеного періоду часу абонентський номер офіційного власника Автомобіля ( ОСОБА_2 ) фіксується виключно у місті Одеса. Отже, наведене свідчить про те, що фактично здійснював керування транспортним засобом, зокрема, із міста Дніпра до міста Одеси 19.10.2023 та у зворотному напряму 22.10.2023 саме ОСОБА_1 .

43.Щодо періоду часу з початку 2024 року до моменту продажу спірного автомобіля (14.09.2024) Суд встановив, що з 02.01.2024 абонентський номер відповідача-2 починає фіксуватися базовими станціями міста Дніпро, з цього ж часу у місті Дніпро починає фіксуватися й рух автомобіля Toyota (том 5 а. с. 6, 136). Відповідно до відповіді ПрАТ «Київстар» (том 9 а. с. 7) телефонний номер, що належить ОСОБА_2 , з 16.01.2024 був анульований, тому на носії інформації наявна детальна інформація (в розрізі кожного дня) щодо фіксування абонентського номеру базовими станціями виключно до 16.01.2024, а після цього періоду наявна фрагментарна інформація із зазначенням тільки окремих днів.

44.Так, у 2024 році наявні збіги днів, коли одночасно зафіксований абонентський номер ОСОБА_2 у місті Дніпро та рух автомобіля Land Rover та у місті Дніпро, тому відповідач-1 стверджує, що ОСОБА_2 , навчаючись на дистанційній формі навчання та перебуваючи на території місто Дніпро, користувалася належним їй на праві власності спірним Автомобілем. Позиція сторони відповідачів є непереконливою з огляду на встановлені судом першої інстанції та додаткові обставини.

45.Із початку 2024 року до моменту продажу (14.09.2024) рух автомобіля Land Rover фіксується у місті Дніпро у такі дати: 10, 14, 20, 21.01.2024; 03, 04, 17, 24, 25.02.2025; 02, 03, 09, 16, 17, 23, 24, 30, 31.03.2024; 14, 20, 21, 27, 28, 29.04.2024; 05, 11, 12, 19, 25, 26.05.2025; 01, 02, 08, 15, 16, 17, 18, 26, 28, 29.06.2025; 07, 08, 21, 27, 28.07.2024; 03, 10, 11, 17, 18, 24, 25, 31.08.2024; 07, 14, 22.09.2024 (том 5 а. с. 139-338). У значну частину зазначених дат (а саме: 03, 04, 17, 24, 25.02.2024; 02, 03, 17, 23.03.2024; 11, 12, 19, 25, 26.05.2024; 01, 02, 08, 15, 16, 17, 18.06.2024; 21.07.2024) ОСОБА_2 здійснювала розрахункові операції із власного основного рахунку, відкритого у АТ КБ «ПриватБанк» ( НОМЕР_5 ), у місті Одеса (диск - том 4 а. с. 117), при цьому у разі здійснення майбутнім чоловіком відповідача-2 ОСОБА_10 у ці дати розрахункових операцій у місті Дніпро останній неодноразово користувався послугами таксі (а саме: 24.02.2024; 02, 03.03.2024; 12, 25.05.2024; 01, 06, 08, 16.06.2024). Наведене свідчить, що у значну кількість дат 2024 року, коли був зафіксований рух спірного автомобіля у місті Дніпро, ОСОБА_2 перебувала у місті Одеса, а ОСОБА_10 користувався послугами таксі, що свідчить про те, що зазначені особи не здійснювали керування автомобілем Land Rover.

46.Також 10 та 18.08.2024 зафіксований рух автомобіля Land Rover у місті Дніпро (том 5 а. с. 167-171, 181-182), при цьому абонентський номер його юридичного власника ОСОБА_2 10.08.2025 зафіксований у Вінницькій області, а 18.08.2024 - у Тернопільській області. Крім того, 10.08.2024 о 06:13 камерою відеоспостереження у місті Дніпро за адресою «Полтавське шосе - Передова» зафіксований рух автомобіля Toyota (том 5 а. с. 67), при цьому наступний раз цей автомобіль фіксується у місті Дніпро вже 22.08.2024 на камері за адресою «Кринички до Дніпро Н11». Зазначені камери розташовані по напрямам в`їзду/виїзду із міста Дніпро. Із матеріалів справи вбачається, що в цей же період (а саме: 10, 11, 17, 18.08.2024) був зафіксований рух спірного автомобіля Land Rover у місті Дніпро (том 5 а. с. 167-182), при цьому майбутній чоловік відповідача-2 ОСОБА_10 в ці дні здійснював розрахункові операції із власного рахунку АТ «Державний ощадний банк України» у містах Хмельницький, Коломія, Івано-Франківськ, Одесі (крім того, 18.08.2024 о 16:31 (том 3 а. с. 120) починає фіксуватися рух автомобіля Toyota у місті Одеса). Вищенаведене свідчить те, що в зазначений період фіксування руху автомобіля Land Rover у місті Дніпро ОСОБА_2 та ОСОБА_10 були відсутні у місті Дніпро та виїхали із міста автомобілем Toyota, отже, відповідно не здійснювати користування спірним автомобілем.

47.У цьому аспекті версія сторони відповідачів про те, що Автомобіль був придбаний відповідачем-2 та її майбутнім чоловіком в якості другого автомобіля в родині для спільного користування, також не узгоджується із тим, що 12.01.2024 [в період, коли абонентський номер ОСОБА_2 починає систематично фіксуватися в місті Дніпро] відповідач-2 як власник транспортного засобу призначила у встановленому порядку належним користувачем автомобіля Land Rover свого батька ОСОБА_1 (том 2 а. с. 203, том 7 а. с. 172). При цьому в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують, що її майбутній чоловік ОСОБА_10 (який за версією відповідачів також використовує спірний автомобіль, зокрема, в дні фіксування одночасного руху автомобілів Land Rover та Toyota) був оформлений як належний користувач транспортного засобу, що, до того ж, не заперечується апелянтом. При цьому відповідно до частини 3 Порядку внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затвердженого постановою КМУ від 08.10.2022 № 1145, підставою для внесення до Реєстру є заява, якою визначено належного користувача безпосередньо власником транспортного засобу у зв`язку з передачею фізичній або юридичній особі транспортного засобу в користування. Зазначене свідчить про те, що у 2024 році, зокрема, у період перебування ОСОБА_2 у місті Дніпро, спірним автомобілем систематично користується саме відповідач-1. При цьому твердження апелянтів про те, що призначення ОСОБА_1 належним користувачем здійснене для підтвердження законності використання останнім спірного автомобіля на випадок необхідності на вимогу ОСОБА_2 , не узгоджується із версією сторони відповідачів, що відповідач-1 всього декілька разів керував спірним автомобілем з метою допомоги дочці, а спірний транспортний засіб був придбаний саме як ще один автомобіль у родині відповідача-2 та її майбутнього чоловіка ОСОБА_10 та останній користувався ним.

48.Довід апелянта про те, що із фотокопій фіксування автомобіля Land Rover неможливо встановити особу, яка керувала цим транспортним засобом, з огляду на наявне тонування скла, не спростовує вищезазначених встановлених судом першої та апеляційної інстанцій обставин. Крім того, на окремих знімках спірного автомобіля Land Rover, зокрема, 25.05.2024, 29.06.2024 та 27.07.2024 (том 5 а. с. 189, 198, 218), вдається за можливе встановити, що транспортним засобом керує особа чоловічої статі. При цьому 27.07.2024 абонентський номер ОСОБА_2 фіксується базовими станціями у місті Дніпро, що свідчить про те, що відповідач-2, перебуваючи у місті Дніпро, не керувала транспортним засобом; а 29.06.2025 ОСОБА_10 здійснював розрахункові операції із банківського рахунку у закладах міста Київ, що в свою чергу свідчить про те, що не майбутній чоловік відповідача-2 є особою чоловічої статі, яка керувала спірним автомобілем в цей день.

49.У 2024 році рух спірного автомобіля зафіксований у місті Одеса тільки у 2 періоди: 22-23.03.2024 та 18-25.06.2024 (том 3 а. с. 131). При цьому матеріали провадження свідчать, що здійснював користування таким автомобілем саме ОСОБА_1 з огляду на таке:

(1) період 22-23.03.2024 відповідає вихідним дням, а 18-25.06.2024 відповідає відпустці ОСОБА_1 (копія наказу - том 3 а. с. 295, том 4 а. с. 66), при цьому у рапорті ОСОБА_1 зазначив, що відпустку буде проводити із виїздом до міста Одеса (том 4 а. с. 67);

(2) більш детально щодо періоду 22-23.03.2024: а) 22.03.2024 об 11:39 абонентський номер відповідача-1 вперше починає фіксуватися у місті Одеса, а рух автомобіля Land Rover зафіксований вперше на камері у місті Одеса об 11:52 (том 3 а. с. 131); б) 23.03.2024 о 12:32 востаннє номер телефона ОСОБА_1 фіксується у місті Одеса (з подальшим рухом у напряму міста Дніпро), а рух спірного автомобіля у місті Одеса в останній раз фіксується камерами відеоспостереження о 13:15 (том 3 а. с. 131), при цьому в цей день вперше абонентський номер відповідача-1 фіксується у місті Дніпро о 18:14, а рух автомобіля Land Rover у цьому місті зафіксований вперше о 19:15 (том 5 а. с. 248). Крім того, 23.03.2024 зафіксований рух автомобіля Toyota та Land Rover у місті Одеса (том 3 а. с. 123, 131), при цьому ОСОБА_10 22 та 23.03.2024 здійснював розрахункові операції з банківського рахунку у місті Дніпро;

(3) більш детально щодо періоду 18-25.06.2024: а) 18.06.2024 вперше починає фіксуватися абонентський номер відповідача-1 в місті Одеса о 19:58, а рух спірного автомобіля у цьому місті - о 20:12; б) 25.06.2024 востаннє у місті Одеса номер ОСОБА_1 фіксується о 13:18 (з подальшим рухом у напряму міста Дніпро), а рух спірного автомобіля - о 13:12 (на наступний день рух автомобіля зафіксований вже у місті Дніпро);

(4) крім того, 18.06.2024 абонентський номер ОСОБА_1 востаннє фіксується у місті Дніпро о 13:59 та відбувається подальше фіксування його номеру базовими стаціями у напряму руху міста Одеса, при цьому автомобіль Land Rover востаннє фіксується у місті Дніпро також о 13:59 (том 5 а. с. 202). У цей же день о 08:04, 13:57, 14:06, 14:11 (тобто в період, коли спірний автомобіль ще знаходився у місті Дніпро) зафіксований рух автомобіля Toyota у місті Одеса (том 3 а. с. 121). При цьому із матеріалів справи вбачається, що: а) абонентський номер ОСОБА_2 фіксується у місті Одеса 16.06.2024 (щодо наступних днів інформація відсутня) та б) її майбутній чоловік ОСОБА_10 , зокрема, в період 16-19.06.2024 постійно здійснював розрахункові операції з банківського рахунку у АТ «Державний ощадний банк України» у місті Дніпро (диск - том 4 а. с. 117). Наведене свідчить про те, що 18.06.2024 саме ОСОБА_2 користувалася транспортним засобом Toyota у місті Одеса, а її батько ОСОБА_1 керував транспортним засобом Land Rover у напряму руху з міста Дніпро до міста Одеса;

(5) в період 18-25.06.2024 (а саме 18, 22, 23, 25.06.2024) у місті Одеса фіксується одночасний рух як автомобіля Toyota (том 3 а. с. 120-121), так і автомобіля Land Rover (том 3 а. с. 131). При цьому майбутній чоловік відповідача-2 ОСОБА_10 в період 18-25.06.2024 здійснював розрахункові операції з банківського рахунку у АТ «Державний ощадний банк України» у місті Дніпро (диск - том 4 а. с. 117), отже, у зазначений період останній перебував не у місті Одеса та не здійснював керування належними відповідачу-2 на праві власності транспортними засобами. Вказані відомості спростовують довід апеляційної скарги про те, що у випадку одночасного (паралельного) руху транспортних засобів [Toyota та Land Rover] у місті Одеса ними користувалися ОСОБА_10 та ОСОБА_2 .

50.Крім того, Суд звертає увагу, що користування автомобілем Toyota у місті Одеса відповідає дням, в які абонентський номер ОСОБА_2 не фіксується у місті Дніпро та в які остання здійснювала розрахункові операції у місті Одеса із власного банківського рахунку. Щодо твердження апелянта про те, що 26.06.2024, коли транспортний засіб Toyota фіксується у місті Одеса, абонентський номер ОСОБА_2 фіксується у місті Дніпро, Суд зазначає про те, що із зображення автомобіля, зафіксованого 26.06.2024 о 22:44 у місті Одеса (том 3 а. с. 120 та диск - том 3 а. с. 132зв), вбачається, що номерні знаки, колір та марка зафіксованого транспортного засобу не співпадають із належним ОСОБА_2 автомобілем Toyota.

51.Суд також відхиляє твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 перебувала у місті Дніпро та користувалася автомобілем Land Rover з огляду на те, що відповідно до наказу ректора Одеського національного університету імені І. І. Мечникова, в якому навчалася на той момент відповідач-2, освітній процес з жовтня 2022 року було переведено виключно на дистанційні технології, оскільки: (1) відомості про фіксування абонентського номеру ОСОБА_2 у 2023 році свідчать про її безперервне фактичне перебування у місті Одеса та (2) відповідно до копії наказу ректора університету № 56-022 від 23.06.2023 у 2023/2024 навчальних роках декани факультетів за необхідності передбачають реалізацію гнучкої системи організації освітнього процесу в режимі ofline, online або змішаному (том 9 а. с. 117); (3) ОСОБА_2 в значні проміжки часу у 2024 році здійснювала у місті Одеса розрахункові операції із власного банківського рахунку, відкритого у АТ КБ «ПриватБанк».

52.Під час апеляційного розгляду представник відповідача-1 адвокат Шпакова О. С. зазначила та долучила до матеріалів справи відповідні документи про те, що: (1) у період, коли ОСОБА_1 обіймав посаду начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, за ним відповідними наказами були закріплені службові автомобілі та (2) ОСОБА_1 постійно користувався службовим автомобілем Toyota Camry, що підтверджується, зокрема, копіями постанов про накладення адміністративних стягнень та квитанціями про їх сплату відповідачем-1. На переконання адвоката зазначене спростовує висновки оскаржуваного рішення про те, що ОСОБА_1 постійно користувався саме спірним автомобілем.

53.Суд відхиляє цей довід представника відповідача-1 з огляду на таке: (1) передбачена частиною 2 статті 290 ЦПК ознака щодо можливості ОФДМС прямо чи опосередковано вчиняти щодо активу дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження, не передбачає обов`язкового встановлення факту користування відповідачем спірним активом на постійній основі (щоденно); (2) закріплення за відповідачем-1 службового автомобіля не виключає можливість мати у розпорядженні та здійснювати користування будь-якими іншими транспортними засобами; (3) у дні, коли були накладені адміністративні стягнення, пов`язані із керуванням службовим автомобілем (28.01.2024, 15.02.2024, 23.02.2024, 13.04.2024, 13.07.2024) не було зафіксовано рух автомобіля Land Rover камерами відеоспостереження, що додатково свідчить про те, що користування спірним транспортним засобом міг здійснювати саме ОСОБА_1 .

54.При цьому долучені адвокатом документи [копії наказів щодо закріплення за ОСОБА_1 службового автомобіля, постанов про накладення адміністративного стягнення та квитанцій про сплату за ними штрафів] додатково обумовлюють той факт, що відповідно до матеріалів справи рух спірного автомобіля зафіксований камерами відеоспостереження міста Дніпро у переважну більшість випадків саме у вихідні дні. Так, (1) за даними 2023 року: із 24 зафіксованих випадків руху Автомобіля на території міста Дніпро у 21 випадку його рух припадав саме на вихідні дні (а саме: 24, 30.09.2023; 01, 07, 08, 14, 15, 19, 22, 28, 29.10.2023; 04, 11, 12, 18.11.2023; 02, 03, 09, 10, 17, 23, 30.12.2023). При цьому щодо зафіксованого у 2023 році руху Автомобіля у місті Дніпро в будні дні Суд зазначає, що: (а) 29.09.2023 рух спірного транспортного засобу зафіксований після 18:27 (том 5 а. с. 142), отже, після закінчення робочого дня; (б) 19.10.2023 як було встановлено раніше відбувався рух спірного автомобіля у напрямку міста Одеса та в цей день абонентський номер відповідача-1 також фіксувався базовими станціями в цьому ж напрямку; (2) за даними 2024 року: із 56 зафіксованих випадків руху спірного автомобіля на території міста Дніпро у 49 випадках його рух відбувався саме на вихідні дні (а саме: 14, 20, 21.01.2024; 03, 04, 17, 24, 25.02.2025; 02, 03, 09, 16, 17, 23, 24, 30, 31.03.2024; 14, 20, 21, 27, 28.04.2024; 05, 11, 12, 19, 25, 26.05.2025; 01, 02, 08, 15, 16, 29.06.2025; 07, 21, 27, 28.07.2024; 03, 10, 11, 17, 18, 24, 25, 31.08.2024; 07, 14, 22.09.2024. При цьому у 4 випадках фіксування руху спірного автомобіля у бідну дні (17, 18, 26, 28.06.2024) встановлено, що ОСОБА_1 в цей період перебував у відпустці (копія наказу - том 3 а. с. 295, том 4 а. с. 66). Зазначене додатково підтверджує факт здійснення користування спірним транспортним засобом саме ОСОБА_1 , а не його донькою (юридичним власником активу).

55.Враховуючи вищенаведений аналіз відомостей щодо фіксування руху належних ОСОБА_2 автомобілів, інформації щодо фіксування абонентських номерів відповідачів у містах Дніпро та Одеса та щодо розрахункових операцій відповідача-2 та її майбутнього чоловіка, Суд дійшов таких висновків: (1) у 2023 та 2024 роках рух автомобіля Land Rover переважну більшість разів фіксується камерами відеоспостереження саме у місті Дніпро та у ці ж дні абонентський номер ОСОБА_1 перебуває також на території міста Дніпро; (2) протягом усього періоду у 2023 році абонентський номер юридичного власника спірного транспортного засобу ОСОБА_2 фіксується виключно у місті Одеса; (3) у переважну більшість днів, коли фіксується рух автомобіля Land Rover у місті Дніпро у 2023 році, майбутній чоловік відповідача-2 ОСОБА_10 здійснював розрахункові операції з власного основного рахунку у місті Одеса, а у випадку перебування у місті Дніпро користувався послугами таксі; (4) рух спірного автомобіля у 2023 році фіксується у місті Одеса виключно протягом чотирьох днів та саме в ці дні абонентський номер відповідача-1 фіксується у цьому ж місті та у напрямах руху з / до міста Дніпра; (5) отже, у 2023 році користування Автомобілем здійснювалося не його юридичним власником ОСОБА_2 та не її майбутнім чоловіком ОСОБА_10 ; (6) у 2024 році ОСОБА_2 , перебуваючи певну частину часу у місті Дніпро, оформила належним користувачем спірного автомобіля саме свого батька, а не майбутнього чоловіка, який за позицією апелянта користувався цим автомобілем на постійній основі; (7) неодноразово у дні фіксування Автомобіля камерами відеоспостереження міста Дніпро встановлене перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_10 у інших регіонах України, зокрема, у місті Одеса, або користування послугами таксі у місті Дніпро; (9) на фотознімках Автомобіля у місті Дніпро, на яких вдається за можливе з`ясувати стать особи, яка керує транспортним засобом, встановлено, що користується автомобілем особа чоловічої статі, при цьому в окремі із цих днів майбутній чоловік відповідача-1 здійснював розрахункові операції у місті Київ; (9) у 2024 році у дні фіксування руху спірного автомобілю у місті Одеса (що відповідають вихідним дням та відпустці ОСОБА_1 ) абонентський номер відповідача-1 також фіксувався базовими станціями міста Одеса; (10) у період фіксування одночасного руху належних ОСОБА_2 автомобілей Toyota та Land Rover у місті Одеса її майбутній чоловік здійснював розрахункові операції у місті Дніпро, отже, не здійснював керування цими автомобілями; (11) у переважну більшість випадків фіксування руху спірного автомобіля у місті Дніпро у 2023 та 2024 роках встановлено, що користування активом здійснювалося у вихідні дні, що кореспондується із наданими представником відповідача-1 доказами про закріплення за ОСОБА_1 службового автомобіля та користування ним.

56.Щодо доводів апелянта стосовно встановлених судом першої інстанції обставин здійснення відповідачем-1 постійного технічного обслуговування спірного автомобіля, укладення ним договорів страхування та винесення щодо нього постанови про накладення адміністративного стягнення Суд зазначає таке.

57.Апелянт стверджує про те, що здійснення технічного обслуговування та оплати за надані послуги здійснені саме ОСОБА_2 , оскільки відповідно до актів виконаних робіт щодо обслуговування автомобіля Land Rover від 11.09.2023, 03.11.2023, 12.01.2024, 29.04.2024 саме відповідач-2 зазначена як замовник та платник послуг. Проте Суд звертає увагу, що: (1) у клієнтській базі та відповідних документах ТОВ «Аеліта Преміум» (замовленнях на обслуговування, актах виконаних робіт, актах прийому-передачі транспортного засобу) (том 2 а. с. 173-189) у відомостях про контрагента зазначено прізвище, ім`я, по батькові та адреса проживання ОСОБА_2 , проте контактні дані, за якими можна оперативно зв`язатися із особою, яка замовляє послуги обслуговування автомобіля, а саме номер мобільного телефону та адреса електронної пошти, зазначені саме ОСОБА_1 . Належність цих даних саме відповідачу-1 підтверджується, зокрема, відомостями, зазначеними у анкетах ОСОБА_1 до страхової компанії та договорах страхування автомобіля (том 2 а. с. 93, 111, 113, 150), щодо номеру телефону, зазначеному у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держати або місцевого самоврядування (том 7 а. с. 1, 7), направлених до суду документів в інтересах відповідача-1 (зокрема, в апеляційній скарзі - том 11 а. с. 11), виклики відповідача-1 на судові засідання були здійснені сам за цим номером телефону та електронною адресою, про що були відсутні заперечення відповідача-1 та / або його представника, при цьому в поясненнях відповідача-2 до суду першої інстанції зазначена зовсім інша електронна адреса (том 9 а. с. 34); (2) зазначення замовником послуг ОСОБА_2 з огляду на те, що остання є власником Автомобіля не може свідчити про неможливість здійснення фактичного обслуговування та оплати за надані послуги іншою особою; (3) не узгоджується із наведеним відповідачем-1 твердженням й той факт, що 11.09.2023 та 03.11.2023 абонентський номер ОСОБА_2 фіксується саме у місті Одеса (диск - том 9 а. с. 10), а 12.01.2024 з основного банківського рахунку ОСОБА_1 , відкритого у АТ КБ «ПриватБанк» ( НОМЕР_6 ), здійснено оплату до «ТОВ Аеліта Преміум, Днiпро, Яснополянская, 100» у розмірі 2 040 грн (диск - том 4 а. с. 117), що відповідає сумі, зазначеній у акті виконаних робіт від 12.01.2024 (том 2 а. с. 178), крім того, зазначене не заперечується апелянтом; (4) також вбачається певна подібність підписів, поставлених на замовленнях на обслуговування та актах прийому-передачі транспортного засобу (том 2 а. с. 176, 177, 179, 180, 184, 185), із підписом ОСОБА_1 , накладеним, зокрема, на апеляційну скаргу (том 11 а. с. 121зв), розписку про одержання копії позовної заяви (том 8 а. с. 13), проте не узгоджується із підписом ОСОБА_2 , накладеним, зокрема, на договорі дарування квартири (том 2 а. с. 229), банківський документах (том 2 а. с. 209-219); (5) адміністратор-касир сервісного центру «Аеліта Преміум» 09.07.2025 під час допиту в суді першої інстанції надала показання та впізнала по фото, що саме ОСОБА_1 є особою, яка зверталася за технічним обслуговуванням автомобіля Land Rover та здійснювала розрахунок за надані послуги (один раз в безготівковій формі, в інші рази - в готівковій); (6) також консультант сервісу в наданих прокурору поясненнях (том 2 а. с. 173-189) зазначив, що особа відповідача-1 ОСОБА_1 йому знайома, при цьому ОСОБА_2 він жодного разу не зустрічав; (7) отже, наведене підтверджує, що фактичне обслуговування спірного транспортного засобу здійснювалося не його юридичним власником ОСОБА_2 , а відповідачем-1.

58.Щодо доводу апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно вважає винесення постанови про накладення адміністративного стягнення стосовно ОСОБА_1 доказом користування ним транспортним засобом, оскільки така постанова постановлена не до тієї особи, яка здійснила зупинку із порушенням правил дорожнього руху ( ОСОБА_2 ), Суд зазначає таке: (1) відповідно до пункту 4 частини 2 Порядку внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затвердженого постановою КМУ від 08.10.2022 № 1145, належним користувачем є особа, яка відповідно до статті 14-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення несе відповідальність, зокрема, за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису); (2) 12.01.2024 відповідач-2 як власник транспортного засобу призначила належним користувачем автомобіля Land Rover свого батька ОСОБА_1 (том 2 а. с. 203, том 7 а. с. 172); (3) згідно із відповіддю Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради постанову про накладення адміністративного стягнення винесено 20.04.2024 у відношенні належного користувача - ОСОБА_1 (том 4 а. с. 2-8); (4) саме ОСОБА_1 21.04.2024 сплатив штраф у встановленому розмірі (том 4 а. с. 2, диск - том 4 а. с. 117); (4) відповідно до постанови зупинку автомобіля Land Rover здійснено із порушенням правил дорожнього руху 20.01.2024 о 15:33 біля будинку за адресою: АДРЕСА_2 (том 4 а. с. 8). При цьому абонентський номер ОСОБА_1 в цей же день о 14:29 зафіксований базовими станціями за адресою: АДРЕСА_3 (диск - том 9 а. с. 10), що знаходить поруч із місцем паркування спірного транспортного засобу. Отже, суд першої інстанції правильно врахував зазначену обставину на підтвердження зв`язку ОФДМС із спірним активом та доводи апелянта, зокрема, факт оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, не спростовують наведених висновків.

59.Щодо доводу апеляційної скарги про те, що факт укладення ОСОБА_1 договорів страхування транспортного засобу Land Rover в інтересах його власника, не підтверджує висновки суду першої інстанції про користування ОСОБА_1 спірним активом Суд зазначає наступне: (1) відповідно до матеріалів справи 28.08.2023 та 19.08.2024 між ПрАТ «СК «Уніка»» та ОСОБА_1 укладено договори добровільного страхування (том 2 а. с. 92-151), в яких страхувальником зазначений ОСОБА_1 (та наведені його персональні та контактні дані), а вигодонабувачем - ОСОБА_2 (при цьому контактний номер телефону зазначений саме ОСОБА_1 ); (2) зазначене свідчить, що договори страхування спірного активу укладені саме ОСОБА_1 як стороною договору, що й не заперечується стороною відповідачів, при тому він як страхувальник мав право визначити вигодонабувачем будь-яку особу; (3) спостерігається систематичність укладення договорів страхування саме ОСОБА_1 ; (4) твердження апелянтів про те, що договори укладені саме ОСОБА_1 , оскільки власник спірного автомобіля не була обізнана про особливості укладення страхових договорів, не вдаються переконливими, оскільки ОСОБА_2 укладала договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності від 16.07.2022, 15.07.2023, 16.07.2024 (том 2 а. с. 90). Не зважаючи на те, що договори добровільного та обов`язкового страхування транспортного засобу є різними за своєю суттю, зазначене свідчить, що ОСОБА_2 все ж мала уявлення щодо укладення договорів страхування транспортного засобу, які з огляду на дати та систематичність укладення стосувалися саме належного їй автомобіля Toyota; (5) Суд звертає особливу увагу, що у пункті 15.4 договору (сертифікату) від 28.08.2023 (том 2 а. с. 93-94) та пункті 14.4 договору від 19.08.2024 (том 2 а. с. 113-118) зазначені особливі умови таких договорів добровільного страхування - до керування застрахованим транспортним засобом допущені будь-які особи віком від 46 років (включно) [вік ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на момент укладення першого договору у 2023 році - 47 років, юридичного власника автомобіля ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та її майбутнього чоловіка ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) - 21 та 30 років відповідно]. При цьому відповідно до пунктів 9.5, 9.6 сертифікату від 28.08.2023 та пункту 7.5, 7.6 договору від 19.08.2024 за ризиком дорожньо-транспортної пригоди застосовується франшиза [сума збитків, яку страхувальник покриває самостійно] 0 %, проте у разі, якщо за кермом перебувала водій, вік якого менше обраного у відповідних пунктах договору (у цьому випадку 46 років), застосовується франшиза 2,5 %. Зазначення саме такого віку (що в свою чергу відповідає віку ОСОБА_1 ) як особливої умови договорів страхування не узгоджується із версією апелянта, що користування спірним автомобілем здійснювалося ОСОБА_2 та ОСОБА_10 .

60.Щодо тверджень апелянта про те, що відповідачі могли дізнатися про здійснення НАЗК моніторингу способу життя ОСОБА_1 виключно після 10.10.2024, та зазначене ніяким чином не пов`язане із продажом спірного автомобіля 14.09.2024 Суд зазначає таке: (1) ОСОБА_2 в поясненнях до суду першої інстанції висунула версію про те, що продаж автомобіля був обумовлений необхідністю здійснення витрат на лікування її майбутнього чоловіка ОСОБА_10 після отриманих поранень в результаті несення військової служби (том 11 а. с. 5), проте не надала жодних документальних підтверджень цьому; (2) 01.09.2024 [за 14 днів до продажу спірного автомобіля] ОСОБА_1 уклад договір страхування Автомобіля із ПАТ «СК «Уніка» за страховим продуктом «Моє максимальне Каско» (том 7 а. с. 117-118) та у пункті 9 договору зазначена сума загальної страхової премії за договором у розмірі 99 720 грн. Зазначене певною мірою свідчить, що на момент укладення цього договору добровільного страхування відповідачі не мали наміру відчужувати спірний транспортний засіб; (3) при цьому майбутній чоловік власника Автомобіля ОСОБА_10 востаннє як військовослужбовець одержував грошове забезпечення з військової частини НОМЕР_7 у другому кварталі 2023 року, а з четвертого кварталу цього року відбувається нарахування соціальних виплат (том 3 а. с. 35-36) та з серпня 2023 року здійснюється нарахування пенсійних виплат (том 7 а. с. 291). Із зазначених відомостей можна встановити, що ОСОБА_10 не перебував на військовій службі більше, ніж за рік до продажу спірного автомобіля, та за умови відсутності належних підтверджень щодо необхідності здійснення неочікуваних значних витрат на його лікування, версія відповідача-2 щодо причини продажу спірного автомобіля є непереконливою; (4) відповідачі одержали запити НАЗК 10.10.2024, проте з 09.09.2024 Державне бюро розслідувань здійснювало направлення запитів до уповноважених установ, органів з метою збору необхідної інформації, зокрема, 12.09.2024 Одеський національний університет імені І. І. Мечникова, в якому навчалася відповідач-2, надав відповідь на запит (том 2 а. с. 156), що може свідчити про можливість відповідачів дізнатися про вжиття уповноваженими суб`єктами заходів щодо виявлення необґрунтованих активів та збору відповідних доказів до одержання запитів НАЗК; (5) твердження апелянта про те, що юридичні особи, на адреси яких ДБР направляла запити, не є пов`язаними із апелянтами та відповідач-2 на той момент закінчила навчання в університеті, не спростовує однозначно можливість їх інформування про це; (6) враховуючи вищеозначене, вбачається правильним висновок суду першої інстанції про пришвидшений продаж спірного автомобіля після початку вжиття уповноваженим суб`єктом заходів щодо збору доказів та виявлення необґрунтованих активів.

61.При цьому Суд не заперечує ймовірну правильність тверджень апелянта про те, що: (1) наявність у особи, яка була офіційним власником спірного активу, іншого автомобіля як правило не є перешкодою придбання ще одного транспортного засобу та (2) навчання особи на денній формі навчання в університеті та відсутність офіційно підтверджених доходів у вигляді заробітної плати, стипендії або інших надходжень не можуть бути викличною підставою для висновку про відсутність можливості придбати актив. Проте в цій справі Суд звертає увагу на відсутність фінансової можливості ОСОБА_2 та її майбутнього чоловіка ОСОБА_10 придбати Автомобіль, про що більш детально зазначено у розділі 3 цієї постанови, та вважає, що вищезазначені відомості правильно враховані судом першої інстанції як додаткові обставини, що підтверджують зв`язок активу із ОФДМС.

(2) Щодо визначення вартості активу на дату його набуття

62.Суд першої інстанції дійшов висновку, що набуття 25.08.2023 спірного активу [автомобіля Land Rover] за вартістю 90 000 доларів США (еквівалентно 3 290 400 грн) підтверджується сукупністю таких відомостей та доказів: (1) показаннями свідка ОСОБА_3 про те, що фактично продаж транспортного засобу був здійснений за 90 000 доларів США і кошти йому були передані в готівковій формі; (2) ці показання узгоджуються з інформацією в оголошеннях про продаж автомобіля від 26.06.2023, у яких була зазначена ціна 118 500 доларів США, яку ОСОБА_3 зменшив під час перемовин із покупцем до 90 000 доларів США; (3) розміром страхового відшкодування у договорах добровільного страхування цього автомобіля - 3 500 000 грн у 2023 році та 3 600 000 грн у 2024 році; (4) відомостями про здійснене технічне обслуговування транспортного засобу 11.09.2023, 03.11.2023, 12.01.2024, 29.04.2024 у сервісному центрі ТОВ «Аеліта Преміум», які свідчать про хороший технічний стан автомобіля після його придбання та про те, що здійснені витрати на таке технічне обслуговування (у загальній сумі 41 620 грн) очевидно не могли суттєво вплинути на його технічні характеристики та збільшити його вартість до 4 200 000 грн після понад року користування ним, якби реальна ціна була значно меншою за 3 290 400 грн; (5) фактом продажу ОСОБА_2 спірного транспортного засобу 14.09.2024 за 4 200 000 грн, що становить близько 100 000 доларів США; (6) згідно з консультацією № 49/24 суб`єкта оціночної діяльності ПП «Ажіо» від 23.09.2024 за результатами проведеного дослідження мінімальної ринкової вартості був зроблений висновок, що мінімальна ринкова вартість автомобіля Land Rover становила 2 168 000 грн; (6) у відзиві і поясненнях ОСОБА_2 надавала непослідовну інформацію про фактичну вартість купівлі транспортного засобу. Так, у відзиві на позовну заяву взагалі не було зазначено про фактичну ціну придбання транспортного засобу, при цьому ОСОБА_2 пояснила, що були витрачені її кошти в сумі 45 000 доларів США, а також кошти її майбутнього чоловіка ОСОБА_10 (як його власні, так і позичені) та для повернення позичених коштів знадобилось продати квартиру в місті Одеса, за яку ОСОБА_2 отримала 51 000 доларів США. Натомість у додаткових поясненнях від 13.08.2024 її представник зазначив, що автомобіль був придбаний фактично за 50 000 доларів США; (7) отже, суд на підставі показань попереднього власника автомобіля ОСОБА_3 , які узгоджуються із іншими наведеними доказами, та через відсутність послідовних та підтверджених аргументів відповідачів щодо фактичної вартості придбання спірного автомобіля, дійшов висновку про обґрунтованість твердження позивача, що вартість придбання транспортного засобу становила саме 3 290 400 грн.

63.Суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо визначення вартості спірного автомобіля на дату його набуття та звертає увагу, що доводи апеляційної скарги не спростовують вищенаведених висновків суду першої інстанції з огляду на таке.

64.Відповідно до частини 3 статті 290 ЦПК для визначення вартості активів, зазначених у частині другій цієї статті, застосовується вартість їх набуття, а у разі їх набуття безоплатно чи за ціною, нижчою за мінімальну ринкову, мінімальна ринкова вартість таких або аналогічних активів на дату набуття.

65.Отже, для визначення вартості активу, щодо якого пред`явлений позов, першочергово має застосовуватися реальна вартість активу на дату його набуття, тобто та вартість, за яку цей актив було набуто відповідачем (третьою особою). У цій справі суд першої інстанції на підставі сукупності доказів, встановив реальну вартість спірного активу, за яку було його фактично набуто у відповідну дату, що свідчить про відсутність підстав брати за основу з метою визначення вартості спірного активу мінімальну ринкову вартість такого або аналогічного активу.

66.Крім того, з огляду на доводи апеляції, Суд окремо звертає увагу, що в консультативному висновку ПП «Ажіо» на запит НАЗК (том 7 а. с. 182) було визначено мінімальну ринкову вартість активу із урахуванням перелічених у висновку застережень та припущень (виходячи із найбільш песимістичних уявлень про характеристики транспортного засобу, що могли вплинути на зниження середньої ринкової вартості). При цьому відповідно до оголошень щодо продажу спірного автомобіля на Інтернет-платформах (Auto.ria та Automoto.ua) зазначено про гарний технічний стан автомобіля, його характеристики та комплектацію (том 2 а. с. 167, 205); документи щодо технічного обслуговування також свідчать про відсутність на момент купівлі автомобіля технічних проблем, що могли б вказувати на стан спірного активу, наближеного до того, що може мати мінімальну ринкову вартість.

67.Отже, доводи апелянта про необхідність застосування у цій справі саме мінімальної ринкової вартості Автомобіля, встановленої консультативним висновком ПП «Ажіо» № 49/24 від 23.09.2024 (2 168 000 грн), не відповідає наявним у справи матеріалам, доказам та положенням цивільного процесуального законодавства. При цьому висновок ПП «Ажіо» не спростовує визначеної судом вартості спірного активу, враховуючи сукупність інших доказів.

68.Суд першої інстанції врахував показання, надані попереднім власником автомобіля Land Rover ОСОБА_3 під час судового засідання від 09.07.2025, про те, що вартість продажу Автомобіля становила 90 000 доларів США та врахував узгодженість таких тверджень із іншими доказами. При цьому відповідач-1 в апеляційній скарзі ставить під сумнів правдивість показань свідка, оскільки останній зазначив про підписання ним договору купівлі-продажу, що не відповідає дійсності (свідок підписував виключно договір комісії, укладений за день раніше до підписання договору купівлі-продажу), не здійснив сплату податків за продаж спірного автомобіля та надав недостовірні показання щодо вартості, за яку свідок придбав Автомобіль в ПП «Аеліта Моторс».

69.Суд за результатами апеляційного розгляду відхиляє доводи наведені апелянтом з огляду на те, що: (1) порядок юридичного оформлення договору (із врахуванням того, що в останньому зазначено вартість майна у розмірі 10 000 грн) не є предметом розгляду у цій справі, ключовим є встановлення саме реальної вартості спірного автомобіля, за яку його було придбано; (2) наявність договору комісії не спростовує факту, що відбувався продаж саме належного свідку ОСОБА_3 автомобіля, він попередньо вів перемовини з покупцем щодо ціни та отримав кошти за його продаж; (3) певні неточності у зазначенні ОСОБА_3 , який саме договір він підписував, не впливають на факт продажу ним спірного автомобілю та фактичного отримання за це грошових коштів; (4) свідок під час допиту зазначив, що особисто був присутній в сервісному центрі та передавав автомобіль покупцеві, при цьому юридичне оформлення цього правочину здійснювалося через «торгівельний майданчик», що розташований одразу біля сервісного центру; (5) свідок також зазначив, що для нього основним було отримати грошові кошти в готівковій формі за продаж майна, тому при підписанні договору звертав увагу тільки на власні персональні дані та відомості про предмет договору; (6) наведене свідчить, що свідок, надаючи пояснення щодо порядку юридичного оформлення правочину купівлі-продажу Автомобіля, помилково вважав, що особисто підписував саме договір купівлі-продажу, оскільки фактична обстановка здійснення правочину для нього виглядала саме як продаж майна, а не укладення першочергово договору комісії; (7) крім того, Суд не вбачає обґрунтованості у намірі свідка надавати неправдиві пояснення щодо порядку юридичного оформлення купівлі-продажу Автомобіля, оскільки наведене жодним чином не впливає на встановлення реальної вартості активу; (8) щодо доводу апелянта про несплату ОСОБА_3 податків від продажу Автомобіля Суд звертає увагу, що питанням наявності / відсутності підстав виконання ОСОБА_3 податкових зобов`язань в результаті продажу Автомобіля не є предметом цього розгляду та не спростовує факту продажу ним спірного автомобіля, що, до того ж, й не заперечується стороною відповідачів; (9) щодо твердження про те, що свідок вказав неправильну суму, за яку він фактично раніше придбав автомобіль, колегія суддів зазначає, що не виключене зазначення у договорі купівлі-продажу автомобіля заниженої вартості, що є розповсюдженою практикою при укладенні подібних договорів. Тим більше саме фактична вартість купівлі, яка як стверджує свідок становила 110 000 доларів США, (а) корелюється із вартістю, яка вказана ОСОБА_3 в оголошеннях щодо продажу автомобіля на Інтернет-платформах Auto.ria та Automoto.ua, а саме 118 500 доларів США, проте (б) взагалі не узгоджується із вартістю цього автомобіля, зазначеній у договорі купівлі-продажу від 07.06.2023 між ОСОБА_3 та ПП «Аеліта Моторс» (том 2 а. с. 38-39), що становить 1 574 000 грн (еквівалентно 43 050 доларів США); (10) сторона відповідачів, крім того, не наводила жодних доводів щодо можливої зацікавленості та умислу свідка у надані недостовірних показань.

70.Суд звертає окрему увагу, що надані свідком ОСОБА_3 показання щодо вартості продажу ОСОБА_2 автомобіля [у розмірі 90 000 доларів США, що еквівалентно 3 290 400 грн] узгоджуються із рядом інших доказів та відомостей, наявних у матеріалах справи. Так, (1) як було зазначено раніше відповідно до розміщених на Інтернет-платформах купівлі-продажу транспортних засобів (Auto.ria та Automoto.ua) оголошеннях (том 2 а. с. 167, 205-207) вартість спірного Автомобіля [вказаний його VIN-код] зазначена у розмірі 118 500 доларів США, при цьому власник зазначив, зокрема, такі характеристики автомобіля «виїхав з салону у 2022, стан нового, 11 тис. пробігу». При цьому зменшення кінцевої вартості автомобіля також узгоджується із показаннями свідка ОСОБА_3 про те, що автомобіль Land Rover тривалий час перебував на продажі (оголошення були розміщені 26.06.2023), тому за результатами перемовин із особою, яка неодноразово цікавилася щодо його купівлі, відбулася домовленість про меншу вартість продажу активу; (2) відповідно до сертифікату добровільного страхування транспортного засобу від 28.08.2023 (том 2 а. с. 93) та договору від 01.09.2024 (том 2 а. с. 113) страхова сума спірного автомобіля визначена у розмірі 3 500 000 грн та 3 600 000 грн; (3) ОСОБА_2 14.09.2024 здійснила продаж спірного автомобіля ОСОБА_12 за 4 200 000 грн (том 2 а. с. 70-71), що еквівалентно приблизно 101 000 доларів США.

71.Апелянти зазначили про те, що розмір страхової суми транспортного засобу, встановленої договорами добровільного страхування, визначається за домовленістю між страховиком та страхувальником, отже, не може бути критерієм для визначення вартості автомобіля на день його набуття ОСОБА_2 . Суд не бере до уваги такий довід апеляційної скарги з огляду на те, що: (1) відповідно до частина 3 статті 94 Закону України «Про страхування» при страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах дійсної вартості майна за цінами і тарифами, що діють на день укладення договору страхування або внесення змін до такого договору, якщо інше не передбачено договором страхування або законом; (2) страхова сума дійсно визначається за домовленістю сторін, проте така домовленість за економічною природою договору страхування транспортного засобу повинна ґрунтуватися на реальній вартості об`єкта страхування на момент укладення такого договору, адже страхувальник, діючи раціонально, не має підстав занижувати цю суму (щоб уникнути неповного відшкодування у разі настання страхового випадку) або завищувати її (щоб не переплачувати страхові премії); (3) зазначене узгоджується із окремими умовами додатку № 1 до сертифікату добровільного страхування транспортного засобу від 28.08.2023 (том 2 а. с. 98-110): (а) якщо страхова сума, визначена в пункті 8 сертифікату, виявиться більшою, ніж дійсна (ринкова) вартість транспортного засобу на момент настання страхового випадку за ризиком «Незаконне заволодіння» або у випадку «Повного конструктивного або фізичного знищення транспортного засобу», то страхове відшкодування виплачується у розмірі дійсної (ринкової) вартості, яка розраховується на підставі висновку фахівця (пункт 8.3.3 додатку); (б) якщо страхова сума, визначена в пункті 8 сертифікату, виявиться меншою ніж 80 % від дійсної (ринкової) вартості транспортного засобу на момент настання страхового випадку, страховик розраховує страхове відшкодування із застосуванням пропорції, що дорівнює відношенню страхової суми до дійсної (ринкової) вартості транспортного засобу на момент настання страхового випадку. При цьому визначена страхова сума транспортного засобу має відповідати його дійсній вартості на дату укладання договору (пункти 8.4, 8.5.1 додатку); (в) у разі зміни дійсної (ринкової) вартості транспортного засобу упродовж дії договору страхувальник має право ініціювати внесення змін до договору щодо зміни розміру страхової суми (пункт 11.4.8 додатку); (4) визначені у договорах добровільного страхування автомобіля страхові суми [3 500 000 грн та 3 600 000 грн] узгоджуються із стверджуваною попереднім власником вартістю спірного автомобіля, за яку його було фактично придбано ОСОБА_2 [90 000 доларів США, що еквівалентно 3 290 400 грн], проте вдвічі перевищують суму, яка була зазначена ОСОБА_2 в поданих до суду першої інстанції поясненнях (том 9 а. с. 36) як вартість купівлі автомобіля [50 000 доларів США, що еквівалентно 1 800 000 грн]; (5) отже, розмір страхової суми є об`єктивним показником, який може використовуватись в сукупності із іншими доказами для встановлення реальної вартості автомобіля на день його набуття.

72.В апеляційній скарзі відповідач-1 та його представник також зазначали про те, що продаж 14.09.2024 ОСОБА_2 спірного автомобіля за ціною 4 200 000 грн не може бути підтвердженням купівлі нею 25.08.2023 цього автомобіля за ціною 3 290 400 грн. З цього питання Суд звертає увагу, що: (1) сторона відповідачів правильно зазначає про те, що вартість майна в договорі купівлі-продажу визначається за домовленістю сторін; (2) проте вартість майна є економічною категорією, що відображає його ринкову ціну, яка, у свою чергу, базується на об`єктивних економічних факторах та характеристиках товару (марка, модель, рік випуску, технічний стан, пробіг, комплектація, попит та пропозиція на ринку, фактична динаміка ціни на аналогічне майно тощо). Апелянти в свою чергу не зазначають про подальший продаж ОСОБА_2 . Автомобіля за вартістю, що не відповідає ринковій (за завищеною або заниженою ціною); (3) придбання спірного автомобіля за 1 800 000 грн [як стверджувала сторона відповідачів у поясненнях суду першої інстанції - том 9 а. с. 36, том 10 а. с. 125] та його продаж через рік за 4 200 000 грн означає суттєве зростання вартості (на 2 400 000 грн), що суперечить економічній логіці та створює сумніви в достовірності заявленої відповідачами ціни; (4) таке аномальне, неринкове зростання вартості автомобіля вимагає певного обґрунтування (зокрема, проведення капітального ремонту, значні інвестиції у його модернізацію та поліпшення, надзвичайно високий попит на конкретну модель та відсутність пропозицій тощо), проте сторона відповідачів не навела жодних тверджень, що могли б обґрунтовувати таке збільшення вартості за рік. При цьому відомості щодо технічного обслуговування Автомобіля свідчать, що таке обслуговування було здійснене на загальну суму 41 620 грн; (5) отже, зростання вартості автомобіля через рік користування на 909 600 грн є більш економічно обґрунтованою в умовах економічних реалій, зокрема, зміни валютного курсу, ніж на 2 400 000 грн; (6) враховуючи зазначене, Суд дійшов висновку, що версія позивача про те, що спірний автомобіль був придбаний за 3 290 400 грн, яка й була підтримана судом першої інстанції, є більш вірогідною та переконливою, ніж версія сторони відповідачів про придбання ОСОБА_2 . Автомобіля за 1 800 000 грн; (7) колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахував вартість подальшого продажу ОСОБА_2 спірного автомобіля в сукупності із іншими доказами та відхиляє в цьому аспекті доводи апеляційної скарги.

73.Апелянти зазначили про неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, оскільки ухвалою Вищого антикорупційного суду від 03.04.2025 відмовлено у задоволенні клопотання адвоката про призначення транспортно-товарознавчої експертизи. Суд відхиляє цей аргумент відповідача-1 та його представника, оскільки: (1) у цій справі відсутні підстави для обов`язкового призначення експертизи судом, передбачені частино 1 статті 105 ЦПК; (2) сторона відповідачів не здійснювали самостійне звернення до експертної установи для отримання висновку експерта в порядку частини 3 статті 102, частини 1 статті 106 ЦПК та не долучала такий висновок до матеріалів справи з метою надання йому оцінки судом першої інстанції разом із іншими доказами у справі; (3) висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу (частина 1 статті 100 ЦПК); (4) суд першої інстанції на підставі сукупності доказів дійшов висновку про реальну вартість спірного активу на дату його набуття (відповідно за позицією суду набуття активу було оплатним та за ціною, вищою за мінімальну ринкову); (5) такі висновки суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги були перевірені, оцінені та підтверджені судом апеляційної інстанції. Отже, наведене свідчить про відсутність необхідності у призначенні судом першої інстанції транспортно-товарознавчої експертизи, оскільки обставини, які мають значення для справи були з`ясовані судом на підставі сукупності доказів.

74.З урахуванням зазначених вище обставин Суд відхиляє також доводи апелянтів про те, що суд першої інстанції повинен був врахувати зміни до статті 290 ЦПК щодо збільшення мінімальної межі різниці між вартістю активу та законними доходами ОФДМС, оскільки це покращує становище відповідачів. Так, суд першої інстанції на підставі сукупності доказів встановив, що вартість спірного активу на дату набуття становила 3 290 400 грн, що не підтверджене законними доходами особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Наведена різниця між вартістю активу та законними доходами особи перевищує мінімальну межу, визначену абзацом 2 частини 2 статті 290 ЦПК.

75.Враховуючи зазначене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо визначення вартості спірного активу на дату набуття та апелянтами не наведено вагомих доводів на спростування мотивів оскаржуваного рішення.

(3) Щодо фінансової спроможність юридичного власника спірного активу [ ОСОБА_2 ] придбати його

(3.1) Чи мають перевірятись законні доходи юридичного власника спірного активу при перевірці обґрунтованості активу (встановлення факту набуття активу суб`єктом декларування)?

76.Суд в інших справах вже надавав відповідь на питання чи мають перевірятись законні доходи третьої особи (юридичного власника спірного активу) при перевірці обґрунтованості активу (встановлення факту набуття активу суб`єктом декларування).

77.У разі, якщо: (1) позивачем у справі про стягнення необґрунтованих активів позов пред`явлено до іншої (третьої) фізичної чи юридичної особи, яка за версією позивача набула у власність такі активи за дорученням ОФДМС або якщо така ОФДМС за твердженням позивача може прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними; (2) позивачем на підтвердження доводів про набуття активу суб`єктом декларування опосередковано (шляхом оформлення права власності за третьою особою) висуваються аргументи щодо відсутності фінансової спроможності такої третьої особи на придбання спірного активу, - Суд має перевірити такі доводи.

78.При цьому, термін «законні доходи» ОФДМС, яким оперує частина 2 статті 290 ЦПК, не стосується доходів (фінансової спроможності) такої третьої особи, тому така перевірка доводів позивача проводиться в загальному порядку. Тобто положення, передбачені, зокрема главою 12 розділу ІІІ ЦПК, стосуються виключно ОФДМС. При перевірці фінансової спроможності третьої особи на придбання спірного активу в справах про визнання активів необґрунтованими та їх стягнення суд враховує надані сторонами докази за загальними для цивільного процесу правилами та стандартом доказування (постанова АП ВАКС від 14.12.2022 у справі № 991/366/22, яка залишена в силі постановою КЦС ВС від 16.10.2024).

79.При цьому висновок суду про фінансову неспроможність третьої особи придбати спірний актив не може однозначно свідчити про належність такого спірного активу відповідачу (ОФДМС), адже реальним (фактичним) власником може виявитися інша особа (не відповідач), тому цей висновок має враховуватися (співставлятися) у сукупності з іншими доказами позивача та відповідача на підтвердження/спростування набуття активу саме відповідачем (суб`єктом декларування). Відсутність фінансової спроможності третіх осіб для придбання дороговартісних об`єктів може бути додатковим індикатором їх набуття за дорученням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або в її інтересах, коли вона після набуття може прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження. Отже, для встановлення того, що фактичним власником активу є ОФДМС, фінансова спроможність/неспроможність набути цей актив третіми особами, на яких він оформлений, має оцінюватися в сукупності з іншими обставинами справи.

(3.2) Щодо тягаря, стандарту доказування

80.У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави позивач зобов`язаний навести у позові фактичні дані, які підтверджують зв`язок активів з особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та їх необґрунтованість, тобто наявність визначеної частиною 2 статті 290 ЦПК різниці між вартістю таких активів та законними доходами такої особи. У разі визнання судом достатньої доведеності зазначених фактів на підставі поданих позивачем доказів спростування необґрунтованості активів покладається на відповідача (абзац 2 частини 2 статті 81 ЦПК).

81.У справах цієї категорії суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно з сукупністю доказів іншої сторони (частина 4 статті 89 ЦПК). Тобто застосовується стандарт доказування «переваги більш вагомих доказів» (preponderance of the evidence) або так званий баланс імовірностей (balance of probabilities). Тягар доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж ні. Такий підхід під час оцінювання доказів становить процесуальну особливість інституту цивільної конфіскації.

82.ЄСПЛ неодноразово визнавав визнав правомірним для відповідних національних органів видавати накази про конфіскацію на підставі переваги доказів, які свідчать про те, що законні доходи відповідачів не дозволили б їм придбати майно, яке є предметом розгляду у справі. У випадку, коли ордер на конфіскацію було видано в результаті цивільного провадження in rem, яке стосувалося доходів від злочинної діяльності, у таких процедурах Суду не потрібні докази «поза розумним сумнівом» щодо незаконності походження майна. Натомість доказ щодо балансу вірогідностей або високої ймовірності незаконного походження майна у сумісності з неможливістю власником цього майна довести протилежне був достатній для перевірки критерію пропорційності відповідно до статті 1 Протоколу 1 (§ 91 рішення у справі Balsamo v. San Marino від 08.01.2020, заяви № 20319/17, 21414/17; § 107 рішення у справі Gogitidze and Others v. Georgia від 12.08.2015, заява № 36862/05).

83.Як доказування зв`язку суб`єкта декларування з активом (ствердження чи заперечення опосередкованого набуття його через третіх осіб), так і доказування необґрунтованості активу за вартісним критерієм зрештою може зводитись не тільки і не стільки до надання кожною з протилежних сторін своєї сукупності доказів на підтвердження своєї позиції, які суд має зважити (зіставити) і визначити ту сторону, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно із сукупністю доказів іншої сторони, скільки до зіставлення версій сторін, пояснення ними фактів, встановлених на підставі загальної сукупності доказів, наданих суду. Вирішення судом питання щодо «переваги більш вагомих доказів» або «балансу імовірностей» в такому випадку може трансформуватися в питання, яка з протилежних версій сторін видається більш переконливою (правдоподібною) і такою, що заслуговує на довіру.

84.Зазначена позиція є усталеною у судовій практиці, зокрема, рішення ВАКС від 13.07.2022 у справі № 991/366/22, постанови Апеляційної палати ВАКС від 14.12.2022 у цій же справі, які залишені без змін постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.10.2024.

85.Сторона відповідачів, зокрема, номінальний власник спірного активу, за своїми можливостями є набагато сильнішою у доведенні фінансової спроможності придбати такий актив, ніж держава, оскільки: (1) конкретних можливих шляхів законного примноження активів є дуже велика кількість, при цьому позивачу надзвичайно складно, а фактично й неможливо перевірити й довести відсутність усієї множини можливих способів набуття такого майна, натомість у сторони відповідачів є можливість вказати й обґрунтувати конкретний спосіб збільшення активів такої особи; (2) зазначене обґрунтоване тим, що збільшення власних майнових активів особи знаходиться повністю чи великою мірою саме під її контролем, відбувається за її участі й саме вона має об`єктивну можливість підтвердити власну фінансову можливість придбати такий актив достатньо простим способом. Саме тому при розподілі тягаря доказування у справі фокус тягаря щодо доведення фінансової спроможності юридичного власника майна придбати такий актив більшою мірою зміщується саме на власника такого активу. Зазначений висновок узгоджується із практикою ЄСПЛ. Так, ЄСПЛ постановив, що не може бути нічого свавільного для цілей «цивільного» аспекту статті 6 § 1 Конвенції у перенесенні тягаря доказування на відповідачів у провадженні про конфіскацію майна після того , як органи влади подали обґрунтовану вимогу (§ 49 рішення у справі Grayson and Barnham v. The United Kingdom від 23.09.2008, заяви № № 19955/05, 15085/06; § 122 рішення у справі Gogitidze and Others v. Georgia від 12.05.2015, заява № 36862/05; § 152 рішення у справі Pгcurar v. Romania від 24.06.2025, заява № 17985/18).

(3.3) Критерії оцінювання версій щодо фінансової спроможності юридичного власника спірного активу його придбати

86.Пояснення (версії) третьої особи (юридичного власника майна) щодо її фінансової спроможності придбати спірний актив у цій категорії справ вважаються достатніми лише тоді, коли вони одночасно відповідають таким ключовим критеріям (ознакам): (1) є конкретними; (2) є правдоподібними (не є малоймовірними); (3) можуть бути перевіреними; (4) не суперечать одна одній.

87.Так, перша ознака [«конкретність»] передбачає, що версія щодо джерел походження коштів, які в подальшому використані для набуття спірного активу, повинна бути викладена з максимальною деталізацією, виключаючи узагальнені чи абстрактні твердження. Це має бути не просто посилання на декларативне твердження про «накопичення коштів» чи «отримання подарунку», а ланцюг фактів (послідовний та логічний опис подій та фінансових операцій), який дозволяє суду реконструювати хронологію та механізм формування фінансової спроможності. Конкретність виключає гіпотетичні чи умовні конструкції, а вимагає вказівки на точні обставини, зокрема, ідентифікації та деталізації джерел коштів, періоду, протягом якого відбувалося накопичення або рух коштів, розмір коштів, механізм руху коштів до моменту придбання активу тощо.

88.Критерій «правдоподібності (не малоймовірності)» вимагає, щоб пояснення третьої особи були логічними та реалістичними в контексті об`єктивних обставин життя особи, її платоспроможністі, економічних реалій та не суперечили іншим доказам у справі. Суд оцінює внутрішню узгодженість версії та її логічну відповідність відомим фактам, керуючись принципом «розумної ймовірності» (reasonable probability). Правдоподібність виключає версії, які є фантастичними чи малоймовірними в контексті соціально-економічного статусу третьої особи. Суд може оцінювати такі пояснення, зокрема, через призму офіційних доходів третьої особи, рівня її життя (витрат на проживання, кредитної історії, майнового стану за попередні роки), зовнішніх факторів (економічної ситуації, ринкових цін, статистики доходів подібних осіб) тощо.

89.Критерій «можливості бути перевіреною» означає, що версія третьої особи повинна бути підкріпленою належними та достатніми доказами, які дозволяють суду об`єктивно перевірити наведені третьою особою відомості (версії) щодо фінансової спроможності придбати спірний актив. Отже, третя особа повинна надати документи, що підтверджують кожен елемент її версії, зокрема, договори, банківські виписки, податкові декларації, розписки, довідки про доходи, документи щодо отримання спадщини/подарунку, валютні квитанції, що підтверджують обмін готівки тощо. Можливість перевірки також передбачає, що надані докази повинні бути достовірними, містити достатній обсяг інформації для встановлення джерела коштів, відстеження їх руху, що у підсумку може дозволити суду встановити причинно-наслідковий зв`язок між джерелом походження коштів і придбанням спірного активу. Зазначене обумовлене тим, що позиція третьої особи (юридичного власника спірного активу) не може ґрунтуватися на версіях, які фактично не піддаються контролю або перевірці. Якщо доказів немає або їх неможливо отримати з об`єктивних причин, третя особа повинна пояснити ці причини та намагатися вказати на альтернативні засоби перевірки або одразу одержати за їх допомогою (зокрема, показання свідків, витребування документів у банку, роботодавця, нотаріуса тощо).

90.Критерій «несуперечливості» передбачає, що викладені версії третьої особи щодо формування фінансової спроможності повинні бути внутрішньо узгодженими, логічно послідовними та не містити взаємовиключних тверджень. Версія також має узгоджуватися як із власними поясненнями третьої особи на різних етапах процесу, так і з наданими нею документами, іншими доказами у справі та об`єктивно встановленими фактичними обставинами.

91.Саме за цими критеріями Суд здійснює перевірку доводів апеляційної скарги щодо фінансової спроможності ОСОБА_2 придбати спірний актив.

(3.4) Щодо доводів апеляційної скарги про фінансову спроможність відповідача-2 ОСОБА_2 та її майбутнього чоловіка ОСОБА_10 придбати Автомобіль

92.Доводи апеляційної скарги щодо фінансової можливості (достатності коштів) відповідача-2 ОСОБА_2 та її майбутнього чоловіка ОСОБА_10 придбати спірний актив наведені у пункті 15 цієї постанови. Суд вважає їх такими, що не спростовують висновків оскаржуваного рішення та відхиляє з мотивів, наведених далі.

93.Суд першої інстанції, стверджуючи, що на дату придбання спірного активу ОСОБА_2 не мала у своєму розпорядженні законних коштів на його придбання, оскільки: (1) відповідно до відомостей із Державного реєстру фізичних осіб-платників податків у період з 2019 по січень 2023 року ОСОБА_2 отримала доходи у загальній сумі 6 549,39 грн; (2) у наданих суду копіях ощадних книжок ОСОБА_4 (баби відповідача-2) зазначено про залишки коштів у рублях СРСР станом на 30.03.1988 та 30.12.1991, проте не надано підтвердження, що ці кошти коли-небудь були зняті з цих рахунків та були (чи могли бути) обміняні на долари США за курсом 0,6 чи 0,56 рублів СРСР за 1 долар США; (3) 20.12.2019 ОСОБА_4 продала належний їй будинок та земельну ділянку сукупно за вартістю 1 097 682 грн (еквівалентно 47 060 доларів США) та того ж дня відкрила депозит у ПАТ КБ «ПриватБанк» строком на 1 місяць на суму 38 000 доларів США. Оскільки цей депозитний рахунок відкритий в той же день, коли відбувся продаж об`єктів нерухомого майна, та відповідно до умов договорів купівлі-продажу кошти передані продавцю шляхом перерахування на його банківський рахунок, суд вважає частину коштів, розміщених на депозитному рахунку, коштами, одержаними від продажу майна; (4) 18.01.2020 ОСОБА_4 продала квартиру у місті Дніпро за 443 000 грн (еквівалентно 18 388 доларів США); (5) 22.01.2020 ОСОБА_2 зробила депозитний вклад у ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 10 000 доларів США (які були їй виплачені 08.05.2020), а 02.09.2021 внесла кошти у сумі 5 500 доларів США (виплачені 31.03.2025 та 01.04.2022); (6) враховуючи те, що ОСОБА_2 не надала суду відомостей про жодні інші джерела її доходів, які давали б можливість робити депозитні вклади, окрім коштів, одержаних від її баби ОСОБА_4 , суд зробив висновок, що усі внесені відповідачем-2 кошти на власні депозитні рахунки є коштами ОСОБА_4 , одержані від продажу нерухомого майна 20.12.2019 та 18.01.2020. У зв`язку із цим відсутні підстави для додавання сум доходів ОСОБА_4 від продажу об`єктів нерухомого майна та сум депозитних вкладів ОСОБА_2 у період 2020-2022 років; (7) з 2020 року до моменту купівлі спірного автомобіля ОСОБА_2 придбала квартиру у місті Одеса, транспортний засіб Toyota та машиномісце [сукупно витрачено 58 429 доларів США, які були одержані від баби ОСОБА_4 ], а ОСОБА_4 придбала майнові права на квартиру у місті Одеса за 47 646 доларів США; (8) наведені відомості про кошти, які отримала ОСОБА_4 від відчуження належного їй нерухомого майна (1 540 682 грн, що еквівалентно 65 448 доларів США за курсом на дату продажу) та витрати, здійснені нею та ОСОБА_2 за рахунок коштів ОСОБА_4 на придбання нерухомого та рухомого майна (2 594 998,13 грн, що еквівалентно 98 701 доларів США) свідчать про те, що відповідач-2 не могла отримати від своєї баби кошти у необхідному розмірі на придбання спірного активу; (9) суд також відхилив твердження відповідача-2 про передачу їй від баби ОСОБА_4 коштів у сумі 38 000 доларів США в якості майбутнього приданого та одержання від діда ОСОБА_5 коштів у сумі 15 000 доларів США, оскільки відповідно до частини 1 статті 216, частини 1 статті 219, частини 5 статті 719 ЦК договір дарування валютних цінностей у таких розмірах, який укладений без додержання вимог закону про письмову форму та нотаріальне посвідчення, є нікчемним та не створює жодних юридичних наслідків; (10) відповідач-2 не навела жодних відомостей про суму коштів, які за її версією надав для придбання спірного автомобіля її майбутній чоловік ОСОБА_10 , яка частина з них була власники заощадженнями, а яка запозиченими тощо, що позбавило суд можливості перевірити такі доводи.

94.Суд за результатами апеляційного розгляду погоджується із вищезазначеними висновками суду першої інстанції та додатково зазначає таке.

95.В апеляційній скарзі відповідач-1 та його представник зазначили, що ОСОБА_2 надала суду першої інстанції детальні пояснення щодо достатності у неї коштів для придбання спірного автомобіля, якими є: (1) кошти, одержані в спадок від її баби ОСОБА_4 (залишок після попередніх придбань майна 6 770 доларів США та 38 000 доларів США, які були надані перед смертю в якості майбутнього приданого); (2) кошти, одержані в спадок від її діда ОСОБА_5 (15 000 доларів США); (3) власні заощадження, розміщені на депозитних рахунках (5 500 доларів США); (4) кошти, надані її майбутнім чоловіком ОСОБА_10 .

96.Щодо коштів, одержаних за версією сторони відповідачів ОСОБА_2 від ОСОБА_4 , Суд, аналізуючи доводи апеляційної скарги, звертає увагу на неспроможності останньої мати в розпорядженні (накопичити) таку суму коштів з огляду на наступне.

97.Заощадження, які були станом на 30.12.1991 акумульовані ОСОБА_4 у рублях СРСР на ощадних книжках, не можуть враховуватися судом як кошти (за версією сторони відповідачів у розмірі 14 110 доларів США), що могли бути у розпорядженні ОСОБА_4 та передані в подальшому внучці (відповідачу-2) для придбання автомобіля, з огляду на: (1) економічні процеси, зокрема, стан гіперінфляції, що мали місце з початку 1992 року, (2) відсутність будь-якого документального підтвердження про одержання цих коштів із рахунків Державного банку СРСР, а тим більше про конвертацію їх у долари США та (3) одержання ОСОБА_4 у 2012 році виплати платникам грошових заощаджень, поміщених в період до 1998 в установах Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, у розмірі 1 000 грн (том 7 а. с. 253-255), що свідчить про те, ОСОБА_4 відповідно до Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» та Постанови КМУ від 23.04.2012 № 346 як особа, яка внаслідок знецінення втратила власні грошові заощадження, вкладені до 02.01.1992 в установи Ощадного банку СРСР, отримала встановлену компенсацію таких втрат. При цьому навіть твердження апелянта про те, що набуття ОСОБА_4 у період 2003-2005 років декількох об`єктів нерухомого майна свідчить про наявність у неї грошових коштів, які могли складатися із коштів, що були одержані з рахунків Ощадного банку СРСР, не узгоджується із позицією сторони відповідачів, що кошти, які залишилися станом на кінець 1991 року на ощадних книжках, були зняті ОСОБА_4 та в подальшому надані ОСОБА_2 для придбання майна.

98.Щодо твердження апелянтів про те, що суд першої інстанції неправильно порахував витрати, які були понесені ОСОБА_4 , оскільки в матеріалах справи відсутні відомості, яку суму насправді сплатила ОСОБА_4 за придбання квартири у АДРЕСА_1 (з огляду на відсутність окремого договору про розрахунок між нею та покупцем майнових прав на нерухоме майно після заміни сторони у договорі), Суд зазначає таке. Відповідно до додаткової угоди № 2 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна від 08.05.2020 про заміну сторони - покупця (том 8 а. с. 144-146) сума в розмірі 1 072 045,13 грн, сплачена покупцем ( ОСОБА_6 ), зараховується як оплата по виконанню договірних зобов`язань покупцем-1 ( ОСОБА_4 ), розрахунки між покупцем та покупцем-1 визначаються окремим договором. Так, суд першої інстанції, встановивши факт придбання у 2020 році ОСОБА_4 квартири (том 7 а. с. 244), повинен був врахувати понесені нею витрати з метою встановлення факту наявності / відсутності фінансової спроможності акумулювати та в подальшому надати ОСОБА_2 кошти для придбання спірного активу. Так, суд керувався тими документами, які були наявні у нього в розпорядженні, які дозволили встановити, що на придбання майнових прав на квартиру були понесені витрати у розмірі 1 072 045,13 грн, які після заміни покупця у договорі були враховані як оплата ОСОБА_4 по договірним зобов`язанням. При цьому сторона відповідачів не навела жодних інших відомостей щодо здійснених ОСОБА_4 витрат на придбання квартири та не надала жодних доказів на підтвердження таких тверджень, отже, Суд першої інстанції правильно встановив здійснені витрати на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

99.Довід апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 мала заощадження у розмірі 38 000 доларів США, оскільки відповідно до договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки (том 7 а. с. 200-213) грошові кошти були перераховані на банківський рахунок ОСОБА_4 , а кошти на депозитному рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно із відповідним договором (том 8 а. с. 224-226) внесені в готівковій формі, Суд зазначає, що сторона відповідачів не надала документів, що підтверджують зарахування коштів на від продажу об`єктів нерухомого майна на будь-який інший банківський рахунок ОСОБА_4 , крім того, ПАТ КБ «ПриватБанк», надаючи відповідь на запит суду першої інстанції, не зазначив про будь-які інші банківські рахунки ОСОБА_4 . Отже, Суд, враховуючи зазначене та факт внесення коштів на депозитний рахунок 20.12.2019, тобто на наступний день після укладення договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 19.12.2019, дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив, що кошти у розмірі 38 000 доларів, розміщені на депозитному рахунку, є частиною коштів, одержаних від продажу нерухомого майна (47 200 доларів США), тому не підлягають врахуванню як окремі суми, наявні в розпорядженні ОСОБА_4 .

100.Отже, суд першої інстанції правильно врахував як підтверджені кошти, якими могла володіти ОСОБА_4 , тільки доходи від продажу об`єктів нерухомого майна, а саме житлового будинку за 963 103 грн, земельної ділянки за 134 579 грн (том 7 а. с. 202-209) та квартири за 443 000 грн (том 7 а. с. 210-213).

101.Також Суд окремо звертає увагу на офіційні доходи ОСОБА_4 . Так, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (том 7 а. с. 253-355) ОСОБА_4 протягом 1998-2019 років отримала в підсумку такі доходи: (1) 193 038,67 грн - дохід за основним місцем роботи, дохід у вигляді заробітної плати, дохід за не основним місцем роботи [виплати протягом 1998-2010 років здійснювало Комунальне підприємство «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради]; (2) 1000 грн (у другому кварталі 2012 року) - сума виплат платникам податків грошових заощаджень, поміщених в період до 02.01.1998 в установах Ощадного банку СРСР; (3) 35 713,54 грн (у 2014 та 2017 роках) - дохід від надання майна в лізинг, оренду, суборенду; (4) 1 097 682 грн (четвертий квартал 2019 року) - частина доходів від операції продажу нерухомого майна. Відповідно до наведених відомостей в загальному підсумку доходи ОСОБА_4 протягом 1998-2019 років становили 1 327 434,21 грн. Також відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області про розмір нарахованої та виплаченої пенсії (том 7 а. с. 280-287) ОСОБА_4 протягом 2002-2021 років отримала пенсійні виплати у розмірі 744 967,36 грн. Наведені відомості свідчать про неможливість ОСОБА_4 накопичити такі значні заощадження, які за версією сторони відповідачів в подальшому були передані відповідачу-2 (зокрема, в якості майбутнього «приданого» у розмірі 38 000 доларів США) для придбання спірного активу.

102.Щодо доводу апелянта про те, що суд першої інстанції, враховуючи, що ОСОБА_4 за період життя придбала три квартири та нежитлове приміщення у місті Дніпро та квартиру у місті Одеса (том 7 а. с. 244-249, том 8 а. с. 144-148), неправильно врахував, що відповідно до витягу з Реєстру у 2003 році ОСОБА_4 не придбала, а відчужила долю квартири за адресою: АДРЕСА_4 , що свідчить саме про надходження коштів, Суд зазначає таке. Наявна в матеріалах справи інформаційна довідка (том 7 а. с. 244-249) містить відомості із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (відомості щодо об`єктів, зареєстрованих після 01.01.2013) та із Реєстру прав власності на нерухоме майно (щодо об`єктів, зареєстрованих до 01.01.2013). Витяги із цих реєстрів містять дещо інший підхід до відображення та вмісту наданої інформації, саме тому дійсно відповідно до зазначених у витягу відомостей ОСОБА_4 набула 1/2 частки квартири у місті Дніпро на підставі свідоцтва про право власності від 09.12.1994 (відомості в Реєстр внесені 05.08.2003), а 09.08.2003 було здійснене вже відчуження цієї частки на підставі договору купівлі-продажу. Проте зазначене не змінює правильність висновків суду першої інстанції, оскільки вищезазначене твердження про об`єкти нерухомості, які були придбані за життя ОСОБА_4 , наведені в загальному для підтвердження того, що останньою були понесені певні витрати (ймовірно із власних накопичених заощаджень) на придбання нерухомого майна.

103.Отже, Суд першої інстанції правильно розрахував, що кошти, які були отримані ОСОБА_4 від продажу нерухомого майна, становлять 1 540 682 грн (еквівалентно 65 448 доларів США), а витрати ОСОБА_4 на придбання квартири у місті Одеса (том 8 а. с. 144-146) й витрати ОСОБА_2 (як стверджують відповідачі за рахунок коштів ОСОБА_4 ) на придбання квартири у АДРЕСА_5 (том 7 а. с. 214-215) та автомобіля Toyota (том 3 а. с. 134-136) становлять 2 594 998,13 грн (еквівалентно 98 701 доларів США). Отже, ОСОБА_2 після придбання усіх зазначених вище об`єктів рухомого на нерухомого майна не могла мати у розпорядженні достатніх коштів від ОСОБА_4 для придбання спірного автомобіля. У цьому аспекті апелянт також зазначає про те, що витрати ОСОБА_2 на купівлю земельної ділянки 09.11.2023 не можуть враховуватися, оскільки здійснені після придбання спірного активу, при цьому суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні при здійсненні фінального підрахунку витрат відповідача-1, які передували набуттю спірного активу, не враховував витрати ОСОБА_2 на придбання земельної ділянки, отже, цей довід апеляційної скарги є безпідставним та не впливає на правильність висновків суду щодо загального обсягу витрат ОСОБА_2 .

104.Апелянт зазначає, що суд неправомірно не врахував доводи відповідача-2 щодо отримання в якості майбутнього «приданого» від баби ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 38 000 доларів США та від діда ОСОБА_5 у розмірі 15 000 доларів США, оскільки ці особи є близькими особами, між ними були довірливі відносини, тому була відсутня необхідність у юридичному закріпленні факту дарування грошових коштів. З цього приводу Суд зазначає, що частина 5 статті ЦК не містить жодних винятків щодо форми договору, залежно від ступеня споріднення чи «довірливих відносин» між сторонами. Без надання підтверджуючих документів та доказів Суд позбавлений можливості перевірити версію сторони відповідачів щодо одержання ОСОБА_2 від баби та діда у подарунок грошових коштів у зазначеній вище сумі. Отже, цей довід апеляційної скарги не спростовує правильності висновків суду першої інстанції про неврахування зазначених нібито подарованих бабою та дідом грошових коштів до доходів відповідача-2. Крім того, як було встановлено вище ОСОБА_4 після здійснення нею та ОСОБА_2 за її кошти усіх витрат на придбання об`єктів рухомого та нерухомого майна не могла мати у розпорядженні кошти у сумі 38 000 доларів США для подальшої передачі відповідачу-2.

105.Вищенаведене твердження узгоджується із позицією Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеною у постанові від 02.04.2025 у справі № 991/4164/23, відповідно до якої суд касаційної інстанції погодився із судами попередніх інстанцій про неприйняття до уваги посилання відповідача на те, що вартість активів частково була сплачена ним за рахунок грошових коштів, які були подаровані його матір`ю на підставі договору дарування, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин суду не надано, а представлений договір дарування не посвідчений нотаріально, а тому є нікчемним в силу приписів частини 1 статті 220 ЦК.

106.Суд також бере до уваги, що позиція відповідача-2 щодо джерел походження коштів та їх загальної кількості протягом судового розгляду зазнавала змін.

107.Першочергова версія відповідача-2, викладена, зокрема, у поясненнях на запит НАЗК (том 7 а. с. 192-194), відзиві на позов (том 8 а. с. 76-89), та послідуюча версія відповідача-2, викладена, зокрема, у додаткових поясненнях (том 11 а. с. 1-10), та продубльовано відповідачем-1 в апеляційній скарзі, містить різні твердження щодо (1) конкретних сум та періодів одержання від ОСОБА_4 грошових коштів, (2) окремих тверджень про надані майбутнім чоловіком відповідача-2 ОСОБА_10 кошти та (3) врахування власних заощаджень ОСОБА_2 .

108.Так, щодо коштів, наданих ОСОБА_4 відповідач-2 першочергово зазначала, що після надання їй коштів, одержаних з продажу житлового будинку та земельної ділянки у 2019 році у сумі 47 200 доларів США, ОСОБА_4 передала їй додатково для купівлі автомобіля Toyota та машиномісця кошти у сумі 31 000 доларів США та в подальшому у якості майбутнього «приданого» передала кошти у розмірі 30 000 доларів США, проте в подальшому відповідач-2 змінила позицію, зазначаючи, що для придбання активів було надано кошти у сумі 18 400 доларів США, а подальшому в якості майбутнього «приданого» кошти у сумі 38 000 США, які раніше зберігалися на депозитному рахунку ОСОБА_4 .

109.Крім того, в послідуючих пояснення відповідач-2 в загальну суму коштів, витрачених в подальшому на придбання спірного активу, додала власні збереження у вигляді коштів, поставлених на депозитний рахунок (у сумі 15 500 доларів США), про що не було зазначено в першочергових поясненнях. Зазначене додатково доводить правильність висновків суду першої інстанції, що кошти, які були розміщені ОСОБА_2 на депозитних рахунках, є коштами, попередньо отриманими від ОСОБА_4 , оскільки відповідач-1 не надала відомостей про жодні інші джерела доходів, які давали їй можливість робити депозитні вклади.

110.Також в попередніх поясненнях, зазначаючи про отримані кошти від майбутнього чоловіка ОСОБА_10 , відповідач стверджувала, що частина наданих коштів були ним запозичені та з метою повернення цього боргу вони продали належну відповідачу-2 квартиру у місті Одеса, при цьому в подальшому відповідач-2 у власних поясненнях не зазначала жодних тверджень про запозичення ОСОБА_10 коштів на придбання спірного активу. Більше того, в усіх наданих поясненнях ОСОБА_2 не деталізувала кількість та джерела походження наданих її майбутнім чоловіком коштів для придбання автомобіля Land Rover, що взагалі свідчить про невідповідність цієї версії жодному із критеріїв, наведених у підрозділі 3.3 цієї постанови. Відсутні будь-які уточнення і в наданих ОСОБА_10 поясненнях на запит НАЗК (том 7 а. с. 236), а на виклик суду першої інстанції для надання пояснень під час допиту останній не прибув. Крім того, Суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до довідки з Реєстру (том 3 а. с. 62-64) в період 2019-2023 років ОСОБА_10 отримав офіційний дохід у сумі 610 800,66 грн, а пенсійні виплати за серпень 2023 року (том 7 а. с. 290-291) становили 43 308,40 грн, при цьому безповоротні витрати за період 2013-2023 років становили 2 919 439 грн (том 4 а. с. 112). Наведене свідчить, що відповідно до наявних у справі матеріалів ОСОБА_10 не мав можливості надати будь-які кошти із власних заощаджень на купівлю спірного активу.

111.Отже, Суд, відхиляючи версії сторони відповідачів щодо фінансової спроможності ОСОБА_2 придбати спірний актив, дійшов висновку, що вищезазначені кожна із версій [про наявність коштів, одержаних в спадок від баби ОСОБА_4 та діда ОСОБА_5 , наявність окремих власних заощаджень, розміщених на депозитних рахунках, та надання коштів ОСОБА_10 ] не відповідає критеріям, наведеним у підрозділі 3.3 цієї постанови.

112.Доводи апеляційної скарги з урахуванням висновків суду першої інстанції, наявних в матеріалах справи доказів та додаткових мотивів, наведених у цій постанові, не переконали Суд у неправильності (необґрунтованості) прийнятного рішення в частині відсутності у юридичного власника майна законних доходів для придбання спірного активу.

113.При цьому Суд повторно наголошує, що мотиви судового рішення стосовно фінансової спроможності чи неспроможності ОСОБА_2 та ОСОБА_10 придбати спірний актив є важливими, але не визначальними як у цій справі, так і у справах цієї категорії загалом. Визначальними є висновки щодо переконливості доказів (та версій) сторін про можливість відповідача-1 як ОФДМС вчиняти дії щодо активу, тотожні за змістом розпорядженню ним, чи придбання його за дорученням такої особи.

(4) Щодо відсутності у відповідача-1 ОСОБА_1 законних доходів для придбання спірного активу

114.Апелянти, стверджуючи про наявність у ОСОБА_1 на дату набуття спірного активу [25.08.2023] законних доходів на його придбання, врахували відомості щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави, за 2023 рік в частині зазначених доходів та грошових активів ОСОБА_1 та його дружини.

115.Питання щодо необхідності врахування саме дійсного майнового стану ОФДМС вже вирішувалось Апеляційною палатою ВАКС в інших справах (постанова Апеляційної палати ВАКС від 14.12.2022 у справі № 991/366/22, залишена без змін постановою КЦС ВС від 16.10.2024). Так, Суд зазначав, що: (1) не можна наявністю в розпорядженні однієї суми коштів (доходів, грошових активів) раціонально пояснити одночасне здійснення витрат на проживання, трансакцій накопичувального характеру (вклади, інвестиції тощо) чи просте збереження (невитрачання) цієї суми коштів і придбання активу, щодо якого ставиться питання про його обґрунтованість, такої самої вартості; (2) необхідність встановлення реальної (фактичної), а не умовної фінансової спроможності ОФДМС на придбання активу орієнтує і формулювання, вжите в статті 291 ЦПК: «Суд визнає необґрунтованими активи, якщо судом на підставі поданих доказів не встановлено, що активи або грошові кошти, необхідні для придбання активів, щодо яких поданий позов про визнання їх необґрунтованими, були набуті за рахунок законних доходів» (активи… «були набуті», а не «могли бути набуті»); (3) легальне визначення обсягу терміну «видатки» з метою декларування статків публічними службовцями, наведене в абзаці 1 пункту 10 частини 1 статті 46 Закону України «Про запобігання корупції», свідчить, що у разі здійснення видатків у особи припиняється право власності на грошові активи, які були витрачені як оплата вартості інших активів (майна, робіт, послуг), що набуваються натомість, і вона більше не має ні юридичної, ні фактичної можливості ними розпорядитися повторно.

116.Тож Суд при перевірці обґрунтованості активів (у разі встановлення факту придбання активу ОФДМС з оформленням права власності на іншу особу) має виходити з реальної фінансової спроможності ОФДМС придбати такий актив за законні доходи. Це означає, що для обґрунтування відповідачем можливості придбати актив (активи), що є предметом позову у справах цієї категорії, не можуть враховуватися (всупереч законам логіки, арифметики) двічі: (1) фактично здійснені видатки (безповоротного характеру) на проживання та інші цілі, підтверджені документально; (2) не витрачені на момент придбання спірного активу грошові активи відповідача (заощадження, кошти на рахунках, вклади тощо).

117.Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не мав можливості 25.08.2023 придбати спірний актив та після того заощадити на кінець року грошові активи за рахунок коштів, одержаних ОСОБА_1 та його дружиною з офіційних джерел доходу. Цей висновок обумовлений тим, що: (1) відповідно до даних щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік (том 6 ДСК а. с. 34-38) ОСОБА_1 зазначив грошові активи у сумі 650 000 грн та 30 000 доларів США, що сукупно становило 1 746 800 грн; (2) у щорічній декларації за 2023 рік (том 3 а. с. 105-118) сукупний дохід відповідача-1 та його дружини становив 3 262 092 грн; (3) інформація з банківських витягів щодо рахунків, відкритих у АТ «ПриватБанк», свідчить, що протягом 2023 року витрати суб`єкта декларування становили 540 523 грн, а його дружини ОСОБА_11 - 161 725 грн (моніторинг НАЗК щодо способу життя - том 4 а. с. 106-117); (4) у щорічній декларації за 2023 рік ОСОБА_1 зазначив грошові активи у сумі 330 000 грн, 90 000 доларів США, 10 000 євро, що сукупно становить 4 170 200 грн; (5) тому різниця між сукупними витратами ОСОБА_1 та його дружини, їх законними доходами та грошовими активами на кінець 2023 року становить всього 136 444 грн [розрахунок: грошові активи станом на кінець 2022 року (1 746 800 грн) + дохід за 2023 рік (3 262 092 грн) - витрати за 2023 рік (702 248 грн) - грошові активи станом на кінець 2023 року (4 170 200 грн) = 136 444 грн]; (6) отже, вартість спірного активу [3 290 400 грн] перевищує законні доходи відповідача-1 та його дружини на 3 153 956 грн (136 444 грн - 3 290 400 грн); (7) така різниця між вартістю набутого активу та законними доходами ОСОБА_1 перевищує зазначену в абзаці 2 частини 2 статті 290 ЦПК мінімальну різницю та є меншою за максимальний поріг.

118.Апелянти ж, стверджуючи про наявність у відповідача-1 законних доходів для придбання спірного активу, безпідставно не врахували: (1) фактично здійснені у 2023 році ОСОБА_1 та ОСОБА_11 видатки (безповоротного характеру) на інші цілі, ніж придбання спірного активу [702 248 грн] та (2) невитрачені (заощаджені) на кінець 2023 року грошові активи відповідача-1 та його дружини [4 170 200 грн].

119.Отже, суд першої інстанції: (1) правильно встановив, що відповідач-1 не мав можливості 25.08.2023 придбати автомобіль Land Rover вартістю 3 290 400 грн та станом на кінець 2023 року заощадити грошові активи у розмірі, зазначеному у щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держати або місцевого самоврядування, за цей період та (2) дійшов правильного висновку, що на підставі поданих сторонами доказів не встановлено, що актив, щодо якого поданий позов про визнання його необґрунтованим, був набутий за рахунок законних доходів ОСОБА_1

(5) Щодо інших доводів апеляційної скарги

120.В апеляційній скарзі містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цій справі. При цьому Суд виходить з усталеної практики ЄСПЛ. Так, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. З рішення має бути чітко зрозуміло, що головні проблеми, порушені у цій справі, були розглянуті (Boldea v. Romania від 15.02.2007, № 19997/02, § 30) і що конкретні та ясні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи (Moreira Ferreira v. Portugal (№ 2) [GC] від 11.07.2017, № 19867/12, § 84; S.C. IMH Suceava S.R.L. v. Romania від 29.10.2013, № 24935/04, § 40). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Ruiz Torija v. Spain від 09.12.1994, № 303-A, § 29; Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява № 4909/04, § 58).

121.У цій справі Суд надав відповіді на всі вагомі аргументи апеляційної скарги, а інші доводи не спростовують тих висновків суду першої інстанції, які схвалені Судом.

(6) Висновки Суду за результатами розгляду справи

122.Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК).

123.Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав правильну оцінку представленим сторонами доказам. Висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, належно мотивованими та не спростовані доводами апеляційної скарги відповідача-1 та його представника.

124.Підстав для зміни висновків суду першої інстанції щодо визнання необґрунтованим активу у вигляді автомобіля Land Rover та стягнення в дохід держави його вартості з відповідача-1 Судом не встановлено.

125.Керуючись статтями 259, 375, 381-384 ЦПК, колегія суддів ухвалила:

1.Апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

2.Рішення Вищого антикорупційного суду від 20.08.2025 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Судді:

Михайленко Д. Г. Глотов М. С. Семенников О. Ю.