справа № 619/9973/24
провадження № 2/619/340/25
РІШЕННЯ

іменем України

16 грудня 2025 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Калиновської Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Булах С.М.,

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дергачі в режимі відеоконференції позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання право власності на1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, в порядку поділу майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

09.12.2024 ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просила суд визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. «А-1» № №38 загальною площею 80,8 кв.м., житловою площею 53,10 кв.м., з надвірними будівлями: льох літ. «В», гараж літ. «Д», сарай літ. «Е», альтанка літ. «Б», зливна яма літ. «Г», огорожа №1-2, колонка №3, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2018 року, посвідченому приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Лавінда Н.О., розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1176 га, кадастровий номер :00:001:0276.

В обґрунтування позовної заяви зазначила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 2010 РОКУ. Згідно рішення Дергачівського районного суду Харківської області по цивільній справі № 619/2516/24 ВІД 24 травня 2024 року шлюб між ними розірвано, рішення набуло чинності. Згідно рішення Дергачівського райсуду Харківської області від 15 липня 2024 року по цивільній справі № 619/3689/24 відповідач сплачує аліменти на утримання двох спільних неповнолітніх доньок, які мешкають з нею: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після завершення бойових дій, постійних обстрілів та бомбордувань с. Мала Данилівка, вона з дітьми має намір мешкати у будинку АДРЕСА_1 та хоче забезпечити своє право власності для захисту своїх прав і прав неповнолітніх дітей. За час шлюбу, а саме 08 серпня 2018 року, нею з колишнім чоловіком було придбано житловий будинок з надвірними будівлями. Житловий будинок знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В який відповідач, ОСОБА_3 та їхні діти оселилися одразу після придбання. Згідно п.1 Договору купівлі-продажу від 08.08.2018 року «Покупець» прийняв у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Вищевказаний житловий будинок являє собою: житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 80,8 кв.м., житловою площею 53,10 кв.м. та надвірні будівлі: льох літ. «В», гараж літ. «Д», сарай літ. «Е», альтанка літ. «Б», зливна яма літ. «Г», огорожа №1-2, колонка №3. Як вказано в договорі купівлі-продажу - згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер земельної ділянки :00:001:0276 (копія додається), площа земельної ділянки 0,1176 га. Відповідач ОСОБА_1 володіє земельною ділянкою у відповідності до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 193585667 від 18.12.2019 року та Рішення Малоданилівської селищної ради від 07.11.2019 року. Договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Лавінда Н.О. Покупцем по договору-купівлі продажу виступав відповідач ОСОБА_1 , з яким ми перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 2010 року. В 4 пункті договору купівлі-продажу від 08.08.2018 року, абзац 6 зазначено, що «Договір укладається за згодою ОСОБА_3 ,- дружини покупця, справжність підпису на якій засвідчена Лавінда Н.О., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 08.08.2018 року за № 3032. Саме така заява свідчить про придбання саме спільного майна подружжям і відповідає вимогам частини 3 статті 65 Сімейного кодексу, якою встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджено, що реєстрація права власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями проведена та наявна в Державному реєстрі. 17 серпня 2018 року вона зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується даними з її паспорту громадянина України НОМЕР_2 .

Крім того, зазначає що жодних домовленостей між нею і відповідачем не укладалося, з факту реєстрації шлюбу та змісту договору купівлі-продажу від 08.08.2018 року, вважає, що нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 є їхнє спільною сумісною власністю.

Ухвалою Дергачівський районний суд Харківської області від 23.12.2024 відкрито провадження по даній цивільній справі; призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

17.01.2025 представник відповідача ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що Відповідачем не заперечується, що з 14 серпня 2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 24 травня 2024 року позов ОСОБА_1 було задоволено та шлюб між сторонами розірвано.

В період шлюбу, а саме 08 серпня 2018 року, відповідач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу- придбав у власність житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У справі, житловий будинок по АДРЕСА_1 був придбаний відповідачем на підставі договору купівлі-продажу 08 серпня 2018 році. В цей період сторони перебували у шлюбі, що і дало позивачці підставу звернутись до суду із вказаним позовом. Проте, ОСОБА_3 навмисно замовчала та приховала відомості про те, що на підставі договору дарування від 28 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грузковою Ю.В. за реєстровим номером 3375, відповідачу на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 . Квартира була набута ОСОБА_1 до шлюбу з позивачкою та в порядку дарування, а тому у відповідності до положень п.п.1,2 ч.1 ст.57 СК України належала йому на праві особистої приватної власності. У 2018 році відповідач вирішив придбати для проживання житловий будинок. Враховуючи відсутність достатніх грошових коштів для купівлі будинку, відповідач виставив на продаж вищевказану квартиру. Тривалий час покупець не знаходився, а в цей період надійшла гарна пропозиція щодо купівлі вищевказаного житлового будинку в селищі Мала Данилівка. У зв`язку з чим ОСОБА_1 безпосередньо перед укладенням договору купівлі-продажу будинку позичив 30000 доларів США у свого знайомого ОСОБА_6 . 08 серпня 2018 році було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку. Згідно договору ОСОБА_1 сплатив продавцю 810000 грн., що еквівалентно 30000 доларів США. Через незначний період, а саме 12 листопада 2018 року було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого відповідач продав належну йому на праві особистої приватної власності вищевказану квартиру в місті Харкові. Згідно п.3 Договору продаж квартири було вчинено за 1031990,72 грн., що еквівалентно 37000 доларів США. Одразу після цього ОСОБА_1 повернув ОСОБА_6 борг в розмірі 30000 доларів США. Таким чином вважає за необхідне наголосити, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний відповідачем хоч і в період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , однак за його особисті кошти, які він одержав від продажу власної квартири АДРЕСА_2 . Як вбачається із вищенаведених правочинів, а саме договору купівлі- продажу житлового будинку від 08 серпня 2018 року та договору купівлі- продажу квартири від 12 листопада 2018 року сума коштів, за які була продана власна квартира ОСОБА_7 (1031990,72 грн.) повністю покриває витрати на придбання житлового будинку (810000 грн.). Позивач участі коштами чи працею в придбанні будинку не приймала. Стороною позивача не представлено доказів, що спірний будинок придбано за кошти сімейного бюджету, та відповідно, що на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя. А тому, вважає, що житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 та поділу між колишнім подружжям не підлягає.

Щодо згоди позивачки на вчинення купівлі-продажу будинку, яка, на її переконання, нібито підтверджує факт спільної сумісної власності, то слід вважати такий висновок помилковим, оскільки сам по собі той факт, що позивачка надавала згоду на придбання спірного будинку, не дає підстав вважати, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, вважає, що на спірний будинок у відповідності до п.3 ч.1 ст.57 СК України розповсюджується режим особистої приватної власності, а не спільної сумісної власності подружжя, що виключає можливість задоволення пред`явлених позивачем позовних вимог.

28.01.2025 позивачем ОСОБА_3 було подано відповідь на відзив. Відповідно до якої зазначено, що на момент придбання спірного житлового будинку вони з відповідачем перебували і зареєстрованому шлюбі 8 (вісім) років, та мали двох спільних неповнолітніх дітей, проживали спільно та вели спільне господарств працювали обоє. Після придбання будинку позивач, відповідач та їх спільні діти оселились у спірному будинку. Будинок придбаний 08.08.2018, а реєстрація місця проживала позивачки за адресою розташування спірного будинку відбулася 17 серпня 2018 року. Вони перебували в зареєстрованому шлюбі до червня 2024 року. Відповідач вважає, що спірний будинок не є спільною сумісною власністю і намагається обґрунтувати цю позицію наявністю договору купівлі-продажу від 12 листопада 2018 року згідно якого відповідачем відчужена квартира АДРЕСА_2 . Факт продажу відповідачем квартири АДРЕСА_3 12.11.2018 року, не спростовує того, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , придбаний 08 серпня 2018 року є спільною сумісною власністю.

05.02.2025 представником відповідача ОСОБА_2 надано заперечення на відповідь на відзив, та вказано, що із зазначеним погодитись не можна, оскільки, як зазначалось у відзиві на позовну заяву, положеннями пункту 3 частини 1 статті 57 СК України регламентовано, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Вказав, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, одним із критеріїв, який дає право віднести придбане під час шлюбу майно до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є джерело його набуття, а саме з`ясування походження грошових коштів, за які таке майно було придбане.

Також вказав, що як було раніше викладено у відзиві на позовну заяву, ОСОБА_3 навмисно замовчала та приховала відомості про те, що на підставі договору дарування від 28 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грузковою Ю.В. за реєстровим номером 3375, відповідачу на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 . Квартира була набута ОСОБА_1 до шлюбу з позивачкою та в порядку дарування, а тому у відповідності до положень п.п.1,2 ч.1 ст.57 СК України належала йому на праві особистої приватної власності. У 2018 році відповідач вирішив придбати для проживання житловий будинок. Враховуючи відсутність достатніх грошових коштів для купівлі будинку, відповідач виставив на продаж вищевказану квартиру. Тривалий час покупець не знаходився, а в цей період надійшла гарна пропозиція щодо купівлі вищевказаного житлового будинку в селищі Мала Данилівка. У зв`язку з чим ОСОБА_1 безпосередньо перед укладенням договору купівлі-продажу будинку позичив 30000 доларів США у свого знайомого ОСОБА_6 . 08 серпня 2018 році було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку. Згідно договору ОСОБА_1 сплатив продавцю 810000 грн., що еквівалентно 30000 доларів США. Через незначний період, а саме 12 листопада 2018 року було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого відповідач продав належну йому на праві особистої приватної власності вищевказану квартиру в місті Харкові. Згідно п.3 Договору продаж квартири було вчинено за 1031990,72 грн., що еквівалентно 37000 доларів США. Одразу після цього ОСОБА_1 повернув ОСОБА_6 борг в розмірі 30000 доларів США. Таким чином вважає за необхідне наголосити, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний відповідачем хоч і в період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , однак за його особисті кошти, які він одержав від продажу власної квартири АДРЕСА_2 .

Позивач в судове засіданні не з`явилась, в раніше поданій заяві просила розглядати позовну заяву у її відсутність позов підтримую та просить задовольнити в повному обсязі посилаючись на зазначене у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову вказуючи, що відсутні підстави для його задоволення.

Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 з відповідачем ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з 14 серпня 2010 року, зареєстрованому у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкрву Харківської області міського управління юстиції, актовий запис №1345.

Згідно рішення Дергачівського районного суду Харківської області по цивільній справі №619/2516/24 від 29 травня 2024 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 розірвано.

Відповідно рішення Дергачівського райсуду Харківської області від 15 липня 2024 року по цивільній справі № 619/3689/24 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі по 3000,00 грн. щомісяця на кожну дитину, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

12 листопада 2018 року відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_1 було продано квартиру за адресою : АДРЕСА_4 за 1 031 990.72 грн.

За час шлюбу, а саме 08 серпня 2018 року, ОСОБА_1 відповідно договору купівлі-продажу придбано житловий будинок з надвірними будівлями. Житловий будинок знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В який відповідач, позивач та їх діти оселилися одразу після придбання. Продаж здійснено за 810000,00 гривень, що є еквівалентом 30000 доларів США.

В судовому засіданні було допитано в якості свідка ОСОБА_6 , який пояснив, що з ОСОБА_11 у них давно дружні стосунки. Йому відомо, що батько ОСОБА_12 подарував йому квартиру у АДРЕСА_1 . Через деякий час ОСОБА_12 її вирішив продати та за ці кошти придбати будинок. Але не всіх коштів йому вистачало на придбання будинку і він у нього взяв у борг 30 000 тис США.

Відповідно до ч.1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна, або основної його частини.

Згідно п.1 Договору купівлі-продажу від 08.08.2018 року «Покупець» прийняв у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Вищевказаний житловий будинок являє собою: житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 80,8 кв.м., житловою площею 53,10 кв.м. та надвірні будівлі: льох літ. «В», гараж літ. «Д», сарай літ. «Е», альтанка літ. «Б», зливна яма літ. «Г», огорожа №1-2, колонка №3. Житловий будинок з надвірними будівлями є предметом.

На теперішній час домовленості про добровільний розподіл майна не досягнуто.

Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен з`ясувати обставини, які пов`язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини - ст. 265ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову.

Відтак, позивач повинен зазначити і довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свою матеріально-правову вимогу.

Правовий аналіз правовідносин між сторонами, вказує, що предметом спору є права сторін у справі, як колишнього подружжя, на спірне майно, яке перебуває у спільній сумісній власності. Оскільки спірне майно було придбано у період шлюбу, то для вирішення спору, суд, застосовує норми діючого Сімейного Кодексу України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Зі змісту ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). При вирішенні таких спорів суди з`ясовують наявність спільного майна подружжя, як рухомого так і нерухомого, наявність грошових коштів, що є спільною сумісною власністю. Зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. До майна подружжя можуть бути віднесені як рухоме і нерухоме майно, так і кошти та борги».

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі № 583/2924/20 зазначено, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Згідно зі ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як зазначалося вище взаємної згоди щодо розподілу майна сторонами не досягнуто.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статті 80-81 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Наданими суду доказами доведено, що житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Отже, поділу між подружжям підлягає виключно майно, яке наявне на час припинення спільного ведення господарства (пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

У Постанові ВС у справі 158/2229/16 вказано, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в Постанові Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 752/18272/18, при вирішенні спору про поділ майна суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ в інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанта поділу майна подружжя при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. №11, встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до ст.6 Європейської Конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13, зазначеної Конвенції, на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Онер`їлдіз проти Туреччини" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Підсумовуючи викладене, суд, дійшов висновку, що спірне майно у виді житлового будинку, який набутий сторонами за час шлюбу, є спільною сумісною власністю сторін.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч.1, ч.2 п.1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Керуючись ст.ст.4, 12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання право власності на1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, в порядку поділу майна подружжя задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. «А-1» № №38 загальною площею 80,8 кв.м., житловою площею 53,10 кв.м., з надвірними будівлями: льох літ. «В», гараж літ. «Д», сарай літ. «Е», альтанка літ. «Б», зливна яма літ. «Г», огорожа №1-2, колонка №3, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2018 року, посвідченому приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Лавінда Н.О., розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1176 га, кадастровий номер :00:001:0276.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 3829 грн. 23 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя Л. В. Калиновська