Провадження № 22-ц/812/1917/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 грудня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю представника: позивачів - адвоката Мірошніченка А.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №477/1071/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення, яке ухвалив Вітовський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Полішко Вікторії Василівни у приміщенні цього суду 23 липня 2025 року, повний текст складено 05 серпня 2025 року, за позовом ОСОБА_4 , Фермерського господарства «Незабудка» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Первомайська селищна військова адміністрація, про визнання недійсним державних актів, скасування рішень про державну реєстрацію, витребування земельних ділянок,

у с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_4 , Фермерське господарство «Незабудка» (далі ФГ «Незабудка», ФГ) звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Первомайська селищна військова адміністрація, про визнання недійсним державних актів, скасування рішень про державну реєстрацію.

Позов мотивовано тим, що 24 жовтня 1994 року було створене ФГ «Незабудка», засновником та головою якого на той період була ОСОБА_4 . Маючи волевиявлення та бажаючи розвивати створене ФГ 29 лютого 1996 року на підставі розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області позивачу було надано у постійне користування земельну ділянку площею 17,3 га для розширення селянського (фермерського) господарства. Земельна ділянка розташована на території Первомайської селищної ради. Позивачка у справі виготовила землевпорядну документацію, про що свідчить схема перенесення в натуру проєкту відводу земельної ділянки та акт про встановлення меж ділянки в натурі, і як кінцевий результат - отримала державний акт на право постійного користування землею від 13 червня 1996 року, про що проведено реєстраційні дії у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 888. Отримавши державний акт на право постійного користування землею, ФГ «Незабудка», починаючи з 1996 року і по 2022 рік використовувало вказану земельну ділянку за цільовим призначенням, вирощуючи на ній сільськогосподарську продукцію, у повному обсязі та своєчасно сплачувало податки за користування землею, надавало звіти до контролюючих органів. У зв`язку із військовою агресією, спричиненою повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, члени ФГ змушені були покинути своє місце проживання, тому у 2022 році земельна ділянка ФГ не використовувалась, оскільки використовувати її було досить небезпечно, так як там впродовж 2022 року була велика ймовірність знаходження нездетонованих касетних снарядів. На початку березня 2023 року позивачка, маючи бажання відновити роботу з використання земельних ділянок, виявила, що земельна ділянка площею 17,3 га, яка передана позивачці на підставі державного акту на право постійного користування, оброблена (задискована). 12 березня 2023 року їй вдалося з`ясувати, що незрозумілим чином власниками цієї земельної ділянки є відповідачі, а саму земельну ділянку розподілено на три земельні ділянки, кожній з яких присвоєно кадастровий номер. Так, власниками земельної ділянки стали: ОСОБА_2 , земельна ділянка площею 5,67 га, з кадастровим номером :12:000:0672, згідно з державним актом на право власності землю серії ІІ-МК № 012122; ОСОБА_1 , земельна ділянка площею 5,67 га, з кадастровим номером :12:000:0673, згідно з державним актом на право власності на землю серії ІІ-МК №012125; ОСОБА_3 , земельна ділянка площею 5,67 га, з кадастровим номером :12:000:0674, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІІ-МК №012124. 13 березня 2023 року від відділу № 3 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області на ім`я позивача надійшов лист, в якому підтверджено факт законного набуття нею права на користування земельною ділянкою площею 17,3 га на підставі державного акту на право постійного користування. Далі вказано, що земельна ділянка, яка надана в постійне користування, та земельні ділянки, які отримали у власність відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , накладаються. Також в цьому листі зазначено, що в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за вказаними реєстраційними номерами, зазначеними в державних актах на право власності на землю відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , зареєстровані інші особи. 11 квітня 2023 року надійшла відповідь на адвокатський запит, де вказано, що державні акти, які засвідчують право власності на земельні ділянки відповідачів, не реєструвались в книгах записів/реєстрації державних актів, при цьому в стверджувальній формі вказано на те, що ці державні акти є підробкою. Розробником незаконної документації є ФОП ОСОБА_5 . В свою чергу розробник документації із землеустрою документацію до архіву не надав. Ні копії державних актів відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ні їх проєктної документації, які витребовувались адвокатом, відділ № 3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області не зміг надати через відсутність екземплярів у них на зберіганні. Позивачі звертали увагу, що державний акт на право постійного користування землею від 13 червня 1996 року за №888, ніким не скасовано, не припинено, земельна ділянка не вилучалася органами виконавчої влади чи місцевого самоврядування, а позивачка не давала нотаріально посвідченого дозволу на виділення із наданої їй земельної ділянки земельних ділянок іншим особам. 28 квітня 2023 року комісія у складі начальника Первомайської селищної військової адміністрації Максима Коровая, засновника фермерського господарства «Незабудка» ОСОБА_4 , заступника начальника Первомайської військової адміністрації із соціальних та економічних питань Паладія С.Д., начальника відділу загальної та організаційної роботи Первомайської селищної ради Васенюка С.В., начальника відділу земельних ресурсів ОСОБА_6 провела обстеження земельної ділянки площею 17,3 га, яка була надана позивачці на праві постійного користування, та було встановлено, що земельна ділянка знаходиться в обробленому стані, а на вказаній земельній ділянці утворено три нові земельні ділянки з відповідними кадастровими номерами.

Посилаючись на викладене, позивачі просили:

-усунути перешкоди ОСОБА_4 та ФГ «Незабудка» у користуванні земельною ділянкою площею 17,3 га в межах території Первомайської ОТГ, визнавши недійсними державні акти на право власності на землю: серії ІІ-МК, №012122 від 23 травня 2002 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 , площею 5,67 га; серії ІІ-МК, №012125 від 23 травня 2002 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 , площею 5,67 га; серії ІІ-МК, №012124 від 23 травня 2002 року, виданий на ім`я ОСОБА_3 , площею 5,67 га;

-скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на земельні ділянки, винесені державним реєстратором Кам`яномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області Васалатій Т.М.: від 15 лютого 2023 року індексами № 66413836, 66414052, 66414228;

-витребувати у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 5,67 га з кадастровим номером №:12:000:0672, у ОСОБА_1 - земельну ділянку площею 5,67 га, кадастровий номер :12:000:0673, у ОСОБА_3 - земельну ділянку площею 5,67 га, кадастровий номер :12:000:0674, повернувши їх у постійне користування ФГ «Незабудка», що розташоване в межах території Первомайської територіальної громади Миколаївського району Миколаївської області;

-стягнути з відповідачів судові витрати.

Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідачі не скористалися

Рішенням Вітовського районного суду Миколаївської області від 23 липня 2025 р. позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсними державні акти на право власності на землю: серії ІІ-МК, № 012122 від 23 травня 2002 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 , площею 5,67 га; серії ІІ-МК, № 012125 від 23 травня 2002 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 , площею 5,67 га; серії ІІ-МК, № 012124 від 23 травня 2002 р., виданий на ім`я ОСОБА_3 , площею 5,67 га.

Скасовано рішення про державну реєстрацію речового права на земельні ділянки, винесені державним реєстратором Кам`яномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області Васалатій Т.М. від 15 лютого 2023 року з індексними номерами 66413836, 66414052 та 66414228.

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути у постійне користування ФГ «Незабудка» земельну ділянку площею 5,67 га, кадастровий номер :12:000:0672, яка розташована у межах території Первомайської територіальної громади Миколаївського (раніше Вітовського) району Миколаївської області.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути у постійне користування ФГ «Незабудка» земельну ділянку площею 5,67 га, кадастровий номер :12:000:0673, яка розташована у межах території Первомайської територіальної громади Миколаївського (раніше Вітовського) району Миколаївської області.

Зобов`язано ОСОБА_3 повернути у постійне користування фермерського господарства «Незабудка» земельну ділянку площею 5,67 га, кадастровий номер :12:000:0674, яка розташована у межах території Первомайської територіальної громади Миколаївського (раніше Вітовського) району Миколаївської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 по 1073 грн 60 коп. судового збору з кожного.

Рішення суд умотивував тим, що оскільки докази того, що державний акт на право постійного користування землею від 13 червня 1996 року за №888, виданий позивачці ОСОБА_4 , скасований, землекористування припинено чи земельна ділянка була вилучена органами виконавчої влади або місцевого самоврядування, внаслідок чого земельна ділянка могла бути передана у власність чи користування іншим особам, матеріали справи не містять, то ОСОБА_4 у передбаченому законом порядку отримала у постійне користування земельну ділянку та державний акт на право постійного користування цією землею у 1996 році, яка перебувала у користуванні ФГ, засновником якого є позивачка, до 2022 року - до тих пір, поки відповідачі своїми діями не створили перешкоду позивачам у користуванні земельною ділянкою. Відповідачі в свою чергу доказів на підтвердження законності отримання ними земельних ділянок у власність суду не надали.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , не погоджуючись з рішенням суду, просять його скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при винесенні рішення порушив вимоги пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України і не зупинив провадження по справі, маючі достовірні відомості про наявність кримінальної справи, яка стосується тих самих обставин і тих самих сторін. Також суд посилався в якості доказів на документи кримінальної справи №477/411/24, провадження №1-кп/477/305/24, яке знаходиться на розгляді Вітовського районного суду Миколаївської області і ще не розглянуті судом і не підтверджені судовими рішеннями і не можуть бути належними і допустимими доказами. Крім того, відповідачі вказують, що судом всупереч вимог статей 52, 53 ЦПК України не залучені по справі треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову, а саме:

- Державний реєстратор Камьяномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, яка виносила рішення про державну реєстрацію права на земельні ділянки та від якої вимагають скасувати рішення про реєстрацію речових прав на них;

- Первомайська територіальна громада Миколаївського району Миколаївської області в особі Первомайської сільської ради, хоча в кримінальній справі, на яку в якості доказу посилався суд, порушується питання про повернення земельних ділянок в розпорядження сільської ради;

- ФОП ОСОБА_5 , який розробляв технічну документацію і, про якого позивачі зазначали в позовній заяві;

- Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області на зберігання, якого знаходились документи сторін по справі і, на підставі яких готувалась документація на власність і користування спірними земельними ділянками.

Відповідачі також зазначають, що посилання на сплату податків позивачами не підтверджуються документально, оскільки відповідачам після винесення рішення ДПС у Миколаївській області виставила вимогу про сплату боргу із земельного податку за період з 2019 року по 2023 рік.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів адвокат Мірошніченко А.О. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Згідно частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону не повною мірою.

Як установив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 24 жовтня 1994 року було створене Фермерське господарство «Незабудка», засновником якого була ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії АОО № 351080 від 24 жовтня 1994 року та статутом ФГ «Незабудка» (том 1, а.с. 25-28)

На підставі розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області від 29 лютого 1996 року № 85-р «Про надання земель для ведення селянського /фермерського/ господарства» ОСОБА_4 було надано 17,3 га ріллі в постійне користування із земель запасу Первомайської селищної Ради та інститут землеустрою зобов`язано виконати проект відводу в натурі на місцевості (том 1, а.с. 6).

На виконання вищезазначеного розпорядження 13 червня 1996 року був виготовлений проект відведення земельної ділянки в натурі та на ім`я позивача ОСОБА_4 був виданий державний акт на право постійного користування землею серії МК, № 00251, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 888 (том 1, а.с. 7-13).

Відповідно до довідки, виданої начальником Первомайської селищної військової адміністрації 06 квітня 2023 року № 236/02-10, ФГ «Незабудка» використовувала земельну ділянку площею 17,3 га, передану ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі державного акт на право постійного користування землею серії МК № 00251, в період з 1996 року по 2022 рік. Обов`язкові платежі сплачувались в повному обсязі та своєчасно (том1, а.с. 18).

Згідно листа начальника відділу № 3 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 13 березня 2023 року № 514/22-23 відповідно до архівних даних ОСОБА_4 на підставі державного акту на право постійного користування землею серії МК № 00251, який зареєстрований 13 червня 1996 року за № 888, надано у постійне користування земельну ділянку площею 17,3 га (підстава - розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області від 29 лютого 1996 року № 85-р). За наслідками аналізу місцерозташування цієї земельної ділянки зроблений висновок, що її місцерозташування співпадає з наступними земельними ділянками: площею 5,67 га з кадастровим номером :12:000:0672 згідно з державним актом на право власності землю серії ІІ-МК № 012122; площею 5,67 га з кадастровим номером :12:000:0673 згідно з державним актом на право власності на землю серії ІІ-МК №012125; площею 5,67 га з кадастровим номером :12:000:0674 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІІ-МК №012124.

Також у листі зазначено, що в книзі реєстрації Державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за вказаними реєстраційними номерами, зазначеними в державних актах на право власності на землю (вказані в переліку вище), зареєстровані не відповідачі, а інші особи-власники (том 1, а.с. 14).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 квітня 2023 року право власності на земельні ділянки зареєстровано та власниками земельних ділянок вказані: ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 5,67 га з кадастровим номером :12:000:0673 згідно з державним актом на право власності на землю серії ІІ-МК №012125, виданим 23 травня 2002 року; ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 5,67 га з кадастровим номером :12:000:0672 згідно з державним актом на право власності землю серії ІІ-МК № 012122, виданим 23 травня 2002 року; ОСОБА_3 - земельна ділянка площею 5,67 га з кадастровим номером :12:000:0674 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІІ-МК №012124, виданим 23 травня 2002 року (том 1, а.с. 14-17).

Як вбачається з відповіді на адвокатський запит заступника начальника відділу № 3 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 11 квітня 2023 року № 768/22-23, 21 лютого 2022 року за онлайн-заявами ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на підставі технічних документацій ФОП ОСОБА_5 екстериторіальним шляхом здійснив формування та реєстрацію земельних ділянок з присвоєнням кадастрових номерів :12:000:0672, :12:000:0673, :12:000:0674 на підставі державних актів на право власності серії ІІ-МК № 012122 від 23 травня 2002 року, серії ІІ-МК №012125 від 23 травня 2002 року, серії ІІ-МК №012124 від 23 травня 2002 року. Інформація про вищезазначені державні акти на право приватної власності відсутня в книгах записів/реєстрації державних актів, інших документах з Державного реєстру земель. При цьому зауважено, що ці акти є підробкою, так як згідно з книгами реєстрації державних актів за вказаними реєстраційними номерами, зазначеними в державних актах на право власності на землю зареєстровані інші особи. Розробником технічної документації є ФОП ОСОБА_5 , який документацію із землеустрою до архіву не надав (том 1, а.с. 19).

Суду було надано технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі щодо земельних ділянок, право власності на які посвідчено державними актами серії ІІ-МК № 012122 від 23 травня 2002 року, серії ІІ-МК, №012125 від 23 травня 2002 року, серії ІІ-МК №012124 від 23 травня 2002 року, проте технічна документації, на підставі якої виготовлено та видано вищезазначені державні акти, суду не надано (том 1, а.с. 158-242).

Згідно із долученої представником позивачів копії технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_4 для ведення фермерського господарства в межах території Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області на замовлення ОСОБА_4 у квітні 2023 року ТОВ «Миколаївський земельно-кадастровий інститут» була виготовлена технічна документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 17,3 га в натурі (на місцевості), а 30 травня 2023 року державний кадастровий реєстратор відділу №1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області було розглянуто заяву про внесення відомостей до Державного земельного кадастру від 16 травня 2023 року та прийнято рішення № РВ-023 про відмову у внесенні таких відомостей до реєстру з таких підстав: розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини; невідповідність поданих документів частині 6 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»; рекомендовано усунути перетини з ділянками з кадастровими номерами :12:000:0672, :12:000:0673, :12:000:0674 (том 1, а.с. 75-83).

Позивачі у цій справі просили про поновлення їх прав щодо користування земельною ділянкою площею 17,3 га, переданою їм для ведення фермерського господарства, посилаючись на те, що земельні ділянки право власності на які зареєстровано за відповідачами знаходяться в межах земельної ділянки позивачів.

На час надання засновнику ФГ «Незабудка» права постійного користування спірною земельною ділянкою (у лютому 1996 року спірну земельну ділянку виділено, у червні 1996 року - отримано державний акт на право постійного користування землею) діяв Земельний кодекс Української РСР (далі - ЗК Української РСР) від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою.

Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 зазначеного кодексу (тут і далі - у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові фермерського господарства)). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 вказаного Кодексу). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздив з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляли про їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливими були також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки (частини перша та друга статті 51 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

На час заснування ФГ «Незабудка» (у жовтні 1994 року) відносини, пов`язані зі створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств, регулював Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року (далі - Закон № 2009-XII; тут і далі - у редакції, чинній на час створення фермерського господарства), приписи якого були спеціальними до відповідних приписів інших Законів України, зокрема і до ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року.

За змістом положень частин першої, четвертої та п`ятої статті 2, частин першої та другої статті 4, частини першої статті 5, частин першої та другої статті 9, пункту 2 частини першої статті 29 Закону № 2009-XII на час створення ФГ «Незабудка» можливість реалізації права на створення селянського (фермерського) господарства була підпорядкована фактичному одержанню громадянином, зокрема, права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства. Наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Більше того, право користування земельною ділянкою мало припинятися з припиненням діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а припинення права користування земельною ділянкою мало наслідком припинення діяльності цього господарства (пункт 2 частини першої статті 29 Закону № 2009-XII). Законодавством, чинним на момент створення ФГ «Незабудка», було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянського (фермерського) господарства, без створення такого селянського (фермерського) господарства.

Відповідно, враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки інакше, ніж за її цільовим призначенням (пункт 1 частини першої статті 40 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а також юридичні наслідки її використання не за цільовим призначенням (пункт 7 частини першої статті 27, частина друга статті 29, частина перша статті 88 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), надана громадянину у встановленому порядку для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка за її правовим режимом була та є такою, яку слід використовувати виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб цього громадянина.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.(частина 4 статті 263 ЦПК України)

Передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону № 2009-XII). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство (цей висновок не стосується права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства; оскільки таке право є успадковуваним, тобто передається у спадщину, то воно залишається у володінні фізичної особи і після створення селянського (фермерського) господарства, про що Велика Палата Верховного Суду вказала у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17).

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20).

Ураховуючи наведене, з моменту передання ОСОБА_4 у постійно користування земельної ділянки відбулася фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки останнього перейшли до селянського (фермерського) господарства. Державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює вказаний висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем. Відповідно з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник.

01 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду її строк мав визначатися відповідно до закону.

22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).

Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства.

Тому право постійного користування земельною ділянкою, яке від засновника перейшло до ФГ «Незабудка», не припинилося через зміни у земельному законодавстві.

Припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року могло відбутися, зокрема, через припинення діяльності селянського (фермерського) господарства.

У постанові від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують це право.

Майно фермерського господарства належить йому на праві власності (частина перша статті 20 Закону № 973-IV). Фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину (пункт «а» частини першої статті 14 Закону № 973-IV). Успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону (частина перша статті 23 Закону № 973-IV). Фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання (частина перша статті 22 Закону № 973-IV). До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу (стаття 19 Закону № 973-IV).

За змістом вказаних приписів саме селянське (фермерське) господарство, зареєстроване як юридична особа, є власником цілісного майнового комплексу, а не засновник або член такого господарства. Тому право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, після його створення належить цьому господарству.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 у справі № 761/45721/16-ц.

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 22 вересня 2022 року у справі № 924/1146/21, від 06 жовтня 2022 року у справі № 922/2013/21, від 17 листопада 2022 року у справі № 904/7841/21).

Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

У цій справі ОСОБА_4 та ФГ «Незабудка» звернулися до відповідачів з метою захисту порушених, як вони вважали, прав користувачів щодо земельної ділянки, отриманої ОСОБА_4 в постійне користування як засновником фермерського господарства для ведення цього господарства.

Суд першої інстанції не звернув увагу на викладені вище норми права, які регулюють інститут постійного користування землями, виділеними для ведення фермерського господарства, відповідно до яких право користування отриманою ОСОБА_4 земельною ділянкою площею 17,3 га у 1996 році перейшло до ФГ «Незабудка», тому ОСОБА_4 немає прав користування цією земельною ділянкою, а отже не наділена правом на захист порушення цього права.

Враховуючи, що позивачка не довела порушення її права чи безпосереднього інтересу, вона є неналежним позивачем у цій справі. Це є самостійною підставою для відмови в позові. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9) та інших.

Так, у пункті 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити».

При цьому не підлягає судовому захисту похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього.

Отже, ОСОБА_4 не довела порушення її права чи безпосереднього інтересу, а тому вона є неналежним позивачем у цій справі, що обумовлює відмову їй у позові. Тому суд першої інстанції, який не надав належної оцінки таким обставинам та нормам закону, помилково задовольнив її позов.

Натомість права ФГ «Незабудка» щодо спірної земельної ділянки як постійного користувача підлягають захисту судом.

Як вже було зазначено, саме до цього фермерського господарства від засновника перейшло право користування земельною ділянкою площею 17,3 га.

Як встановив суд першої інстанції і таке не спростовували відповідачі, земельні ділянки з кадастровими номерами :12:000:0672, :12:000:0673, :12:000:0674, право власності на які засвідчено державними актами на право приватної власності на землю від 23 травня 2002 року, та зареєстровано за відповідачами, накладаються на земельну ділянку площею 17,3 га, яка перебуває у користуванні ФГ «Незабудка» з 1996 року на праві постійного користування.

Частиною 5 статті 116 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

У справі відсутні докази, що право постійного користування земельною ділянкою ФГ «Незабудка» площею 17,3 га було припинено (статті 141, 143 ЗК України) та/або земельна ділянка вилучені (стаття 149 ЗК України) з підстав, визначених законом. Наведене підтверджує, що права ФГ «Незабудка» як користувача спірної земельної ділянки порушені внаслідок набуття на неї права власності відповідачами, які цю земельну ділянку фактично використовують.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зв статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз вказаних норм вказує на можливість захисту права осіб на землю у будь-який спосіб, якщо такий спосіб є ефективним та не суперечить вимогам Закону.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (статті 22 і 23 ЗК України від 18 грудня 1990 року).

Частинами першою, другою статті 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною третьою статті 152 ЗК України визначено способи захисту прав на землю. Проте, визначений перелік не є вичерпним.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

У справі, яка переглядається, суд установив факт накладення земельних ділянок відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на земельну ділянку позивача ФГ «Незабудка» і таке порушення закріплено отриманими відповідачами 23 травня 2002 року державними актами, які засвідчують їхні права власності на земельні ділянки, а також державною реєстрацією цих прав.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ФГ «Незабудка» про визнання недійсними державних актів, виданих відповідачам, та скасував рішення про державну реєстрацію прав власності відповідачів на земельні ділянки.

Такого ж висновку щодо недійсності державних актів на право приватної власності на землю за подібних обставин дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 540/861/16-ц (провадження № 14-660цс19).

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

В силу статті 397 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Як зауважує Велика Палата Верховного Суду, вибраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи застосовують, якщо сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах одна з одною, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту [див. пункти 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].

Оскільки ФГ «Незабудка» як постійний користувач спірної земельної ділянки внаслідок неправомірних дій відповідачі позбавлені можливості користуватися цією земельною ділянкою, суд першої інстанції задовольнив вимоги про витребування земельних ділянок від відповідачів.

Погоджуючись із висновками суду щодо задоволення позовних вимог ФГ «Незабудка», апеляційний суд також виходить з того, що в апеляційній скарзі відповідачі не виклали заперечення щодо обраних позивачем способів захисту своїх прав.

Так, доводи апеляційної скарги, які зводяться до твердження про порушення судом першої інстанції процесуальних норм, колегія суддів відхиляє.

Щодо аргументів відповідачів про безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотань їх представника про зупинення провадження у справі до розгляду кримінальної справи судом, колегія суддів їх відхиляє як безпідставні.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, яка переглядається, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ютовець О.О. двічі подавав заяви про зупинення провадження до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальній справі №477/411/24: 02 липня 2024 року та 03 жовтня 2024 року (том 2, а.с. 23, 50).

Ухвалами від 05 серпня 2024 року та від 03 жовтня 2024 року Жовтневий районний суд Миколаївської області відмовив у задоволенні заяв представника відповідача про зупинення провадження у справі, з чим колегія суддів погоджується.

Так, мотивуючи відмову у задоволенні заяви від 02 липня 2024 року суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що у заяві представника відповідача не вказано, що це за справа, її суть, хто є обвинуваченим у кримінальному провадженні та яким чином це кримінальне провадження пов`язане з цивільною справою, що перебуває на розгляді, тобто ця заява не була належним чином вмотивована.

Щодо відмови у повторно поданій заяві від 03 жовтня 2024 року, разом з якою було долучено обвинувальний акт, суд першої інстанції також, дослідивши обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальній справі №477/411/24, обґрунтовано виходив з того, що обставини, які будуть предметом дослідження у кримінальному провадженні не є ідентичними підставам звернення з позовом до суду.

Правильним є висновок суду щодо можливості продовжити розгляд справи, оскільки зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти ), які є предметом судового розгляду, не роблячи висновків, що стосуються кримінального обвинувачення. Доказів протилежного в апеляційній скарзі не викладено.

Також не відповідає змісту ухваленого судом рішення посилання в апеляційній скарзі на використання судом матеріалів кримінального провадження, оскільки суд надав оцінку лише документам з кримінального провадження, долученим представником відповідачів.

Щодо аргументів відповідачів про незалучення судом до участі у справі в якості третіх осіб державного реєстратора Камьяномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області; Первомайської територіальної громади Миколаївського району Миколаївської області; ФОП ОСОБА_5 ; Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, їх колегія суддів вважає безпідставними.

Так, згідно із частинами 1, 3 статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

У заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

В силу статті 54 ЦПК України якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява.

У разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

За такого залучення у справі третіх осіб не є беззаперечним обов`язком суду і не тягне незаконність ухваленого рішення у справі. Більш того, будь-яких заяв про залучення третіх осіб відповідачі суду не подавали, натомість ухвалою суду як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог до предметі спору, залучено Первомайську селищну військову адміністрацію.

Щодо посилань заявників на те, що позивачі не сплачували податків за користування земельною ділянкою, то ці обставини не мають правового значення для вирішення спору у цій справі.

Оскільки суд при вирішенні позовних вимог ОСОБА_4 неповно з`ясував обставини справи, помилково застосував положення матеріального права, які регулюють правовідносини з постійного користування земельною ділянкою, внаслідок чого задовольнив позов особи, яка є неналежним позивачем, колегія суддів з урахуванням положень частини 4 статті 367 ЦПК України, пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України вважає за необхідне не обмежуватися при перегляді рішення в цій частині доводами апеляційної скарги та скасувати рішення про задоволення позову ОСОБА_4 , ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові. Натомість колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення в частині вирішення позовних вимог ФГ «Незабудка».

За такого апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вітовського районного суду Миколаївської області від 23 липня 2025 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Первомайська селищна військова адміністрація, про визнання недійсним державних актів, скасування рішень про державну реєстрацію, витребування земельних ділянок відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повна постанова складена 11 грудня 2025 року