Справа № 149/3139/25
Провадження №2/149/1284/25
РІШЕННЯ

Іменем України

12.12.2025 р. м. Хмільник

Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Гончарук-Аліфанової О. Ю.,

при секретарі Зоріній О. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІДЖИ ФІНАНС" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

26 вересня 2025 року ТОВ "Діджи Фінанс" звернулося до Хмільницького міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 01 червня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» і ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 100760351, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 10 500,00 грн під проценти. ТОВ «МІЛОАН» виконало свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, в той же час відповідач порушила умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, в результаті чого у неї утворилась заборгованість в розмірі 50 295,00 грн, з яких: 10 500,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 37 800,00 грн заборгованість за відсотками, 1 995,00 грн заборгованість за комісійними винагородами. 14 вересня 2021 року ТОВ «МІЛОАН» на підставі договору про відступлення права вимоги № 08Т, відступило вимоги за кредитними договорами на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», в тому числі і за вищевказаним договором. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути із відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 50 295,00 грн, судові витрати - судовий збір в розмірі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Ухвалою суду від 01 жовтня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено справу до судового розгляду.

20 жовтня 2025 року відповідач надала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого у задоволенні позову просила відмовити, зважаючи на наступне. Так, відповідач вказує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами переходу до нього права вимоги за кредитним договором № 100760351 від 01 червня 2021 року згідно договору відступлення права вимоги № 08Т. Крім того, позивачем не доведено факт укладення кредитного договору, видачі та отримання кредитних коштів відповідачем, а також наявності у відповідача заборгованості. Також відповідач вказала, що розрахунок заборгованості є незаконно завищеним, оскільки сума нарахованих відсотків перевищує розмір тіла кредиту у 3,6 разів. Разом з цим, відповідач просила суд зменшити розмір витрат на правову допомогу.

Позивач надав до суду відповідь на відзив, у якому серед іншого вказав, що договір факторингу № 08Т від 14 вересня 2021 року не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена ст. 204 ЦК України, не спростована. Договір про споживчий кредит № 100760351 від 01 червня 2021 року укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника та підписано ОСОБА_1 із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Підписавши вказаний договір, відповідач підтвердила, що ознайомилась та погодилась із умовами договору та Правилами що розміщені на веб-сайті Товариства. Так, 01 червня 2021 року відповідачу було видано кредит у розмірі 10 500,00 грн, у період з 01 червня 2021 року по 01 липня 2021 року їй нараховувались проценти за користування кредитом в розмірі 2,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Оскільки відповідач 01 липня 2021 року кредит не повернула, а продовжувала користуватись цими коштами то ТОВ "МІЛОАН" з наступного дня відповідно до умов п. 2.2.3 Договору, нараховувало проценти за користування кредитом, передбачені у п. 1.6 Договору, в розмірі 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом 60 днів, тобто з 02 липня 2021 року по 30 серпня 2021 року.

Відповідач надала до суду заперечення на відповідь на відзив, які за своїм змістом та суттю є аналогічними до відзиву та зводяться до того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

Подані сторонами додаткові пояснення судом не приймаються, оскільки подання такого документу не передбачено ст. 174 ЦПК України.

10 грудня 2025 року відповідачем було надано клопотання про витребування доказів та поновлення процесуального строку на подання вказаного клопотання. Відповідач просила витребувати в ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" та ТОВ "МІЛОАН" ряд оригіналів документів, оскільки відповідач має сумніви у достовірності наданих позивачем доказів. Судом було відмовлено у його задоволенні, оскільки клопотання подано з порушенням строку, визначеного ч. 1 ст. 84 ЦПК України, поважних причин пропуску вказаного строку не наведно.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов такого.

Судом встановлено, що 01 червня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» і ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 100760351 (а.с. 8-11), відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 10 500,00 грн, на строк 30 днів, тобто з 01 червня 2021 року по 01 липня 2021 року.

Комісія за надання кредиту: 1 995,00 грн., яка нараховується за ставкою 19,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 6 300,00 грн., які нараховуються за ставкою 2,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.п. 1.5.1 1.6 Договору).

Позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п 1.5.1.-1.5.2. Договору, в термін (дату) вказаний в п.1.4. У випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування, вказаний в п.1.3 Договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п.1.5.2. або проценти з стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6 Договору, в сумі та на умовах визначених п.2.3 Договору (п. 2.2.1 Договору).

Умови пролонгації строку кредитування визначено в п. 2.3 Договору.

Пролонгація на стандартних (базових) умовах: Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (п.п. 2.3.1.2 Договору).

Додатками до договору є Графік платежів та Паспорт споживчого кредиту (а.с. 12-13).

Також невід`ємною частиною договору є анкета-заява на кредит № 100760351 (а.с. 14), де відповідач сама надала відомості, які її ідентифікують: свої прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, адресу проживання, номер телефону, картку. Саме на вказаний ним номер телефону позивачем було направлено одноразовий ідентифікатор, яким відповідачка скористалась, ввівши у відповідне поле на сайті товариства, тим самим підписавши договір.

Таким чином, судом встановлено, що при укладенні договору про споживчий кредит № 100760351 від 01 червня 2021 року його сторонами було погоджено усі істотні умови цього договору.

Товариство виконало свої забов`язання за договором та перерахувало на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 10 500,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням 28229953 від 01 червня 2021 року (а.с. 15) та випискою з банківського рахунку ОСОБА_1 в АТ "УНІВЕРСАЛ БАНК". Зокрема як і у платіжному дорученні, так і у банківській виписці, відправником зазначено ТОВ МІЛОАН, а отримувачем ОСОБА_1 .

Із врахуванням положень п.п. 2.3.1.2 Договору № 100760351, строк кредитування за спірним кредитним договором становив 90 днів.

Відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення (а.с. 16), заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 100760351 від 01 червня 2021 року становить 50 295,00 грн, з яких: 10 500,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 37 800,00 грн заборгованість за відсотками, 1 995,00 грн заборгованість за комісійними винагородами.

Згідно умов Договору відступлення прав вимоги №08Т від 14 вересня 2021 року (а.с. 17-27 ), ТОВ "МІЛОАН" відступлено право вимоги за кредитним договором № 100760351 від 01 червня 2021 року ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС", а відтак ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" набуто права вимоги до відповідача. Згідно Договору відступлення права вимоги сума боргу перед Новим кредитором (ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС") є обґрунтованою та документально підтвердженою та становить 50 295,00 грн, з яких: 10 500,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 37 800,00 грн заборгованість за відсотками, 1 995,00 грн заборгованість за комісійними винагородами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Доказів того, що вищевказані договори факторингу/відступлення відступлення права вимоги визнані недійсними, суду не надано.

Судом прийнято до уваги, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, після сплати ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" ТОВ "МІЛОАН" "ціни продажу" і підписання сторонами вищевказаного договору, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" стало новим кредитором відповідача за кредитним договором № 100760351 від 01 червня 2021 року .

Враховуючи вищевказане, твердження відповідача про відсутність належних доказів набуття позивачем права вимоги до неї за вищевказаним кредитним договором, заборгованість за яким є предметом спору, є безпідставними.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 1077 ЦКУ України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Із прийняттям Закону України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (надалі - Закон №675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У ст. 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону № 675-VIII, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону № 675-VIII).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним (ч. 5 ст.11 Закону № 675-VIII).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII).

Згідно з ч. 8 ст. 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - ч. 12 ст. 1 Закону № 675-VIII.

Статтею 12 вказаного Закону № 675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. Закону України "Про електронну комерцію").

Як вбачається з матеріалів справи, кредитор свої зобов`язання перед позичальником виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредитні кошти, однак позичальник взяті на себе за кредитним договором зобов`язання належним чином не виконала, що призвело до утворення заборгованості.

Будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач суду не надала, як і не надала доказів щодо належного виконання нею умов договору.

Разом з тим, відповідач зазначає що визначений розмір процентів є несправедливою умовою договору.

Слід зазначити, що відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимогЗакону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших).

Суд зважає, що при укладенні кредитного договору відповідач була повідомлена про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, добровільно уклала цей договір та користувався отриманими коштами.

До звернення позивача до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості відповідач не зверталась до суду з вимогами про визнання недійсними певних пунктів кредитного договору, на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору. Кредитор перед укладенням кредитного договору повідомив позичальника та ознайомив з усіма його умовами, а також надав їй інформацію щодо сукупної вартості кредиту, з урахуванням відсоткової ставки за ним та її складових. Також позичальник не звертався до позивача з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були би їй незрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, оскільки при розгляді даної справи відповідач не заявляла зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», її доводи про стягнення відсотків за користування кредитом, які зводяться до обґрунтування несправедливості умов кредитного договору, є безпідставними та відхиляються судом.

Суд зауважує, що посилання відповідача щодо недостовірності ряду поданих доказів носить характер припущення, жодними доказами не підтверджені, а також зазначає, що відповідачем ну заявах по суті справи факт укладення спірного кредитного договору та користування кредитними коштами не висловлено.

Таким чином, суд, оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, в їх сукупності, враховуючи викладені вище обставини, дійшов висновку, що право позивача порушено невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, а тому підлягає захисту, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про споживчий кредит № 100760351 від 01 червня 2021 року в розмірі 50 295,00 грн.

В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як слідує з матеріалів цієї цивільної справи, позивач в підтвердження витрат на правничу допомогу надав: договір про надання правової допомоги № 42649746 від 05 травня 2025 року (а.с. 29-31), додаткову угоду до договору від 29 липня 2025 року (а.с. 32), детальний опис робіт (а.с. 33), акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги (а.с. 34).

Правнича допомога позивачеві у даній справі була надана адвокатом Міньковською А. В. Вартість наданої правової допомоги відповідно до детального опису робіт становить 5 000,00 грн.

Суд зазначає, що у справі наявне клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правову допомогу.

Визначаючись з розподілом витрат на правничу допомогу та надаючи оцінку вищезазначеним доказам, суд враховує результат розгляду справи, зважає, що справа є незначної складності,стосувалася одного кредитного договору,та в силу вимог закону та не є складною, в даній категорії спірних правовідносин наявна усталена судова практика, обсяг досліджених доказів є невеликим, справа розглядалась в порядку спрощеного провадження без виклику осіб, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2 500 грн. витрат на правничу допомогу. Саме такий розмір витрат, на переконання суду, є об`єктивним, пропорційним до розміру задоволених позовних вимог, співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою у ній.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір сумі 2 422,40 грн. та витрати на правову допомогу 2500 грн.

Керуючись ст. ст.12, 13, 76, 77, 81, 141, 259, 263-265, 279, 355 ЦПК України, ст. ст. 512-516, 525, 526, 533, 554, 610, 612, 624, 1048, 1049, 1054 ЦК України суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІДЖИ ФІНАНС" заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 100760351 від 01 червня 2021 року в розмірі 50 295 (п`ятдесят тисяч двісті дев`яносто п`ять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІДЖИ ФІНАНС" судові витрати: судовий збір в розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривень 40 (сорок) копійок та витрати на правову допомогу в сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс", , поштова адреса: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, м. Київ.

Представник позивача: Романенко Михайло Едуардович, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, м. Київ.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя: