Номер провадження: 22-ц/813/5437/25
Справа № 519/86/23
Головуючий у першій інстанції Барановська З. І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Назарова М.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Южного міського суду Одеської області від 20 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Барановської З.І., у приміщенні того ж суду,

по цивільний справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,,-

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Представник позивача звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у шлюбі з 30.04.2004 по 08.12.2021.

Рішенням Южного міського суду від 08.12.2021 справа №519/898/21 шлюб між сторонами розірваний. В період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_4 , яка проживає з позивачем та знаходиться на повному її забезпечені.

В період шлюбу та до моменту фактичного припинення шлюбних відносин сторони на праві спільної сумісної власності подружжя придбали наступне майно: житлову квартиру в житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою АДРЕСА_1 , номер 141, загальною площею 110 кв.м.; автомобіль марки «Chеvrolet» модель «Aveo», 2008 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб.см.; нежитлову будівлю - майстерню по сервісному обслуговуванню побутової техніки, загальною площею 47.6 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта 117; легковий автомобіль марки «Chеvrolet» модель «Aveo», 2008 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб.см, який був зареєстрований за відповідачем.

Відповідач, без згоди та відома позивача, після фактичного припинення шлюбних відносин, під час слухання справи про розірвання шлюбу в Южному міському суді, 05.11.2021 здійснив відчуження вказаного автомобіля за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_5 . Підтвердженням цього є інформація РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області №31/15-271А3 від 29.11.2022. Таким чином, відповідач набув у володіння грошові кошти від продажу автівки, яка була об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно звіту про середню ринкову вартість КТЗ «Chеvrolet Aveo», 2008 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб.см в базовій комплектації, який виготовлений ПП «Дельта-Консалтинг» 03.01.2023 на замовлення Позивача, середня ринкова вартість КТЗ станом на січень 2023 року становить еквівалент 4400 доларів США або 160 900 грн. з ПДВ за курсом НБУ.

Щодо об`єкту нерухомого майна - майстерні по ремонту побутової техніки, вона була побудована за час шлюбу сторін та введена в експлуатацію. Як свідчить інформація з реєстру прав на об`єкти нерухомого майна, яку було отримано під час досудової підготовки, зазначений об`єкт нерухомого майна зареєстрований на підставі рішення державного реєстратора комунального підприємства «Будинок Юстиції» Бардакова Є.В. № 45345437 від 04.02.2019 за відповідачем на підставі технічного паспорта та декларації про готовність об`єкту до експлуатації від 29.01.2019. На даний час відповідач використовує вказане приміщення для підприємницької діяльності. Після розлучення сторони не можуть дійти домовленості про поділ майна в досудовому порядку. Шлюбного договору, яким би були визначені частки майна подружжя при розірванні шлюбу сторони не укладали. Оскільки, майно набуто позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм як колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно.

Разом з тим, враховуючи неможливість спільного використання зазначеного майна, в порядку поділу майна подружжя позивач вважає єдиним можливим та ефективним засобом захисту своїх прав та законних інтересів стягнути компенсацію вартості 1/2 (50%) вартості житлової квартири номер АДРЕСА_3 , загальною площею 110 кв.м. у розмірі 852500 грн; автомобіля марки «Chеvrolet» модель «Aveo», 2008 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб.см. у розмірі 80450 грн та нежитлової будівлі загальною площею 47.6 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_2 згідно висновку про оцінку.

11.09.2023 до суду від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, згідно якої представник позивача просив в порядку поділу майна стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частини майнових прав на майно: житлова квартира в житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою АДРЕСА_4 , загальною площею 110 кв.м.; автомобіль марки «Chеvrolet» модель «Aveo», 2008 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб.см., нежитлова будівля - майстерня по сервісному обслуговуванню побутової техніки, загальною площею 47.6 кв.м. по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта 117.

19.10.2023 до суду від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, згідно якої представник позивача просить визнати недійсним договір відступлення прав покупця за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру №Ю4В3.7.96 від 24.09.2018 року, якій укладений 24.11.2021 між ТОВ «Артхаус Южне», ОСОБА_2 та ОСОБА_6 та акт прийому-передачі від 29.11.2021 квартири АДРЕСА_5 загальною площею 109,8 кв.м. та житловою 61,4 кв.м. та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 від 13.12.2021, яка здійснена на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62222964. Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 109,8 кв.м. та житловою 61,4 кв.м. та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 109,8 кв.м. та житловою 61,4 кв.м.з компенсацією ОСОБА_2 1/3 частини вартості квартири. Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 109,8 кв.м. та житловою 61,4 кв.м. Витребувати на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 109,8 кв.м. та житловою 61,4 кв.м. Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нежитлове приміщення майстерні по сервісному обслуговуванню побутової техніки за адресою АДРЕСА_6 вартістю 150000 грн. В порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини приміщення у розмірі 75000 грн та припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення майстерні по сервісному обслуговуванню побутової техніки за адресою АДРЕСА_6 . Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки «Chеvrolet» модель «Aveo», 2008 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб.см. та в порядку поділу подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 (або 50%) автомобіля марки «Chеvrolet» модель «Aveo», 2008 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб.см. у розмірі 80450 грн.

13.11.2023 до суду від представника відповідача надійшли заперечення на заяву про збільшення позовних вимог, згідно яких заява про збільшення позовних вимог не відповідає нормам цивільного процесуального права, оскільки позивачем було змінено і предмет і підстави позовних вимог, та є фактично новою позовною заявою із похідними вимогами.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 29.11.2023 відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог представника позивача, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про залучення співвідповідача та третьої особи, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів, закрито підготовче провадження у цій цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Постановою Одеського апеляційного суду від 17.07.2024 апеляційна скарга представника ОСОБА_1 залишена без задоволення, ухвала Южного міського суду Одеської області від 29.11.2023 залишена без змін.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 13.11.2024 заяву представника позивача про відмову від частини позовних вимог по цивільній справі за позовом представника ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задоволено частково. Прийнято відмову від частини позовних вимоги, а саме: вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя майнові права на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 109,8 кв.м., житловою 61,4 кв.м., які набуто на підставі договору №Ю4В3.7.96 від 24.09.2018 укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Артхаус Южне» про купівлю-продаж майнових прав на квартиру; в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості майнових права на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 109,8 кв.м., житловою 61,4 кв.м., які набуто на підставі договору №Ю4В3.7.96 від 24.09.2018 укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Артхаус Южне» про купівлю-продаж майнових прав на квартиру, провадження у справі у цій частині позовних вимог за позовом представника ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна закрито в зв`язку із відмовою позивача від позовних вимог. В іншій частині відмовлено.

Короткий зміст рішення суду.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 20 березня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задоволено частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя:

нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 47,65 яке зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 на підставі технічного паспорту, серія та номер: бн, виданий 21.01.2019, видавник: ТОВ «АРХЕКСПЕРТБУД», декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД92, виданий 29.01.2019, видавник: Відділ Держархбудконтролю УАМ Южненської міської ради, Документ отримано з ЄРД.

В порядку поділу майна стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини автомобіля марки CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб.см у сумі 56 591 грн.

В іншій частині відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб.см, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частини цього автомобіля, що становить суму у розмірі 56 591 (113 182:2) грн, виходячи з вартості, яка встановлена на момент розгляду справи відповідно до звіту оцінювача №36-ОД/1.3 від 01.02.2023. Уточненні та збільшенні вимоги представника позивача підлягають частковому задоволенню, враховуючи даний розрахунок.

Доводи сторони позивача, щодо незгоди з оцінкою спірного автомобіля, суд не може прийняти до уваги, оскільки з метою сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи судом роз`яснювалось позивачу та її представнику право про можливість заявити клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи для встановлення ринкової вартості автомобіля, яким останні не скористались.

Що стосується нежитлової будівлі, то дане майно набуто сторонами під час перебування ними у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю.

Під час розгляду справи судом не встановлено, що спірний об`єкт придбаний за особисті кошти дружини чи чоловіка.

При вирішенні питання про доцільність залишення відповідачу нежитлової будівлі зі стягненням з нього грошової компенсації на користь позивача, суд бере до уваги, що такий позов заявила позивач, яка тим самим виявила згоду на припинення її права власності на вказане майно з отриманням замість нього грошової компенсації, але нею та її представником не наданий до суду звіт оцінювача про розмір ринковою вартості даного майна та також нею та її представником не заявлялись клопотання про призначена судової експертизи з цього приводу.

Суд враховує, що відповідач не заявив зустрічної вимоги про поділ нежитлової будівлі у протилежний спосіб, тобто шляхом передачі майна у власність позивача і стягненням з неї на його користь грошової компенсації або визнання за ним право особистої приватної власності на нежитлову будівлю.

Крім того, посилання відповідача та його представника, що дане майно є знищеним не знайшли свого підтвердження під час судового засідання, так як ними не були наданні відповідні докази.

Доводи сторони відповідача що дане майно було придбано відповідачем, коли сторони фактично не перебували у шлюбних відносинах з 2018 року не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та позивача ОСОБА_1 в порядку ст.93 ЦПК України.

Разом з цим, суд критично оцінює твердження відповідача в частині того, що грошові кошти, які є доходами відповідача від здійснення підприємницької діяльності і за рахунок яких було побудована спірна нежитлова будівля, є особистою приватною власністю відповідача, оскільки відповідно до ч.2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

У даному випадку сторони дійшли спільної згоди про те, що вартість майна-спірних нежитлових будівель визначається в сумі 8276261,00 грн., що підтвердили у своїх заявах по суті як позивач, так і відповідач.

З урахуванням викладеного вище суд вважав, що вимоги представника позивача щодо визнання даного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки стороною доведено, що спірне майно було придбано за їх спільні кошти у період шлюбу.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Южного міського суду Одеської області від 20.03.2025 в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 47,65 яке зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 на підставі технічного паспорту, серія та номер: бн, виданий 21.01.2019, видавник: ТОВ «АРХЕКСПЕРТБУД», декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД92, виданий 29.01.2019 та у цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання зазначеного об`єкта спільною сумісною власністю відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, є незаконним і необґрунтованим, прийнятим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а також з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що неповне з`ясування обставин справи, зокрема фактичного припинення шлюбних відносин ще у 2018 році, ігнорування доказів відсутності участі позивачки у створенні спірного майна, порушення принципів справедливого судового розгляду, зокрема відсутність належної оцінки доказів і вмотивованості судового рішення та неврахування того факту, що спірне майно було створене за особисті кошти відповідача, залучені в рамках його підприємницької діяльності, без будь-якої участі або обізнаності позивачки.

Зазначає, що Южний міський суд Одеської області для об`єктивного вирішення спору та прийняття законного і обґрунтованого рішення мав встановити час фактичного припинення шлюбних відносин, оскільки наявність державної реєстрації шлюбу не може свідчити про дійсні відносини між чоловіком та жінкою. Оскаржуване рішення не містить ознак встановлення цих обставин на підставі поданих сторонам доказів, а лише обмежується зазначенням дати державної реєстрації шлюбу та датою його розірвання судовим рішенням, що суперечить висновкам ВС щодо застосування Сімейного кодексу України під час вирішення спорів про поділ майна подружжя. Судове рішення щодо поділу майна подружжя може бути законним та обґрунтованим виключно за умови встановлення судом періоду дійсних шлюбних відносин, а не факту його державної реєстрації. Оскільки оскаржуване судове рішення не містить встановленого судом періоду дійсних сімейних відносин останнє не може вважатись законим та обґрунтованим.

Відповідач наполягав, що їх сімейні стосунки були припинені наприкінці 2018 року внаслідок подружньої зради, але ці доводи Южним міським судом Одеської області навіть не розглядались, як докази цієї зради, які були надані відповідачем та долучені до матеріалів справи, а саме особиста переписка позивачки із двома свідками які надавали свідчення на її користь. Чому суд першої інстанції не надав юридичної оцінки наданим доказам в оскаржуваному рішенні суду не зазначено, хоча саме цей доказ красномовно свідчить про дійсні стосунки між сторонами, про реальне відношення позивачки до відповідача, про її зневажливе ставлення до його гідності, байдужість до його почуттів та про фактичне припинення шлюбних відносин.

Явка сторін

Сторони належним чином повідомлені про місце, час та дату судового засідання, до судового засідання не з`явились, заяв про відкладання не подавали, що не заважає апеляційному перегляду справи відповідно до ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Тому апеляційний суд переглядає оскаржуване рішення лише в частині задоволених позовних вимог щодо визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 47,65 яке зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що з 30.04.2004 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Южного міського суду Одеської області від 08.12.2021 по справі №519/898/21 (т.1 а.с.13-14).

В період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_4 .

Під час шлюбу сторонами набуте спільне майно, нежитлова будівля майстерня по сервісному обслуговуванню побутової техніки за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 47,65.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта на ОСОБА_2 зареєстровано право власності на майстерню по сервісному обслуговуванню побутової техніки на підставі технічного паспорту, серія та номер: бн, виданий 21.01.2019, видавник: ТОВ «АРХЕКСПЕРТБУД», декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД92, виданий 29.01.2019, видавник: Відділ Держархбудконтролю УАМ Южненської міської ради, Документ отримано з ЄРД (т.1 а.с.19-21).

Між сторонами не було досягнуто згоди щодо розподілу нерухомого майна.

Ураховуючи, що сторони не дійшли згоди про його добровільний поділ, а відтак таке право підлягає захисту в судовому порядку.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

Під час розгляду справи судом не встановлено, що спірний об`єкт придбаний за особисті кошти дружини чи чоловіка.

Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно в силу вимог статей 60, 61, 69-71 СК України є спільним сумісним майном подружжя, а тому право на нього має кожний з подружжя в рівних частках.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю.

Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

При цьому суд врахував правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц також зауважено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

При вирішенні питання про доцільність залишення відповідачу нежитлової будівлі зі стягненням з нього грошової компенсації на користь позивача, суд бере до уваги, що такий позов заявила позивач, яка тим самим виявила згоду на припинення її права власності на вказане майно з отриманням замість нього грошової компенсації, але нею та її представником не наданий до суду звіт оцінювача про розмір ринковою вартості даного майна та також нею та її представником не заявлялись клопотання про призначена судової експертизи з цього приводу.

Суд враховує, що відповідач не заявив зустрічної вимоги про поділ нежитлової будівлі у протилежний спосіб, тобто шляхом передачі майна у власність позивача і стягненням з неї на його користь грошової компенсації або визнання за ним право особистої приватної власності на нежитлову будівлю.

Крім того, посилання відповідача та його представника, що дане майно є знищеним не знайшли свого підтвердження під час судового засідання, так як ними не були наданні відповідні докази.

Доводи сторони відповідача що дане майно було придбано відповідачем, коли сторони фактично не перебували у шлюбних відносинах з 2018 року не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та позивача ОСОБА_1 в порядку ст.93 ЦПК України.

Разом з цим, суд критично оцінює твердження відповідача в частині того, що грошові кошти, які є доходами відповідача від здійснення підприємницької діяльності і за рахунок яких було побудована спірна нежитлова будівля, є особистою приватною власністю відповідача, оскільки відповідно до ч.2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно із ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного вище суд вважав, що вимоги представника позивача щодо визнання даного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки стороною доведено, що спірне майно було придбано за їх спільні кошти у період шлюбу.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Доводи апеляційної скарги щодо фактичного припинення шлюбних відносин ще у 2018 році є належним чином необґрунтованими, виходячи з такого.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 цього Кодексу).

За змістом ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може гуртуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Статтею 89 цього Кодексу передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем не доведено належним чином факт припинення шлюбних відносин у 2018 році.

Відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували: окреме проживання, відсутність спільного бюджету, відсутність спільного господарства, припинення сімейних стосунків до 2019 року, а саме реєстрації спільного майна.

У матеріалах справи відсутні: документи про реєстрацію чи проживання за іншою адресою, докази оренди/оплати житла, банківські документи, що підтверджують роздільні фінанси, свідчення свідків про тривалий розрив, інші фактичні дані, які суди зазвичай враховують для встановлення припинення фактичних відносин.

Таким чином, припинення шлюбних відносин не доведено.

Сам факт зради не дорівнює припиненню шлюбних відносин.

Посилання відповідача лише на зраду позивачки не може бути юридичною підставою для визначення моменту припинення фактичних шлюбних відносин.

Суди неодноразово зазначали, що зрада це конфлікт у сім`ї, а не доказ того, що сім`я однозначно припинила існувати, подружжя може переживати кризу, конфлікти, тимчасові розриви, але це не свідчить про фактичний розпад сім`ї, якщо спільне життя продовжувалось.

Для доведення припинення фактичних шлюбних відносин необхідний комплекс доказів, що підтверджують окреме проживання, втрату економічних, побутових та сімейних зв`язків а не лише наявність конфліктів чи зради.

Тобто зрада емоційний, але не юридичний аргумент, який сам по собі не підтверджує припинення сім`ї.

Факт купівлі майна у період зареєстрованого шлюбу і без доказів припинення фактичних відносин означає спільну власність.

Таким чином доводи відповідача є непідтвердженими, голослівними та не ґрунтуються на доказах.

Посилання виключно на зраду не відповідає критеріям доказування фактичного припинення подружніх відносин, що підтверджується як законодавством, так і правовими позиціями ВС.

Твердження відповідача, що позивачка не брала участі у придбанні спірного майна, не можуть впливати на визначення правового режиму цього майна.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю незалежно від того, хто із подружжя вносив кошти чи здійснював матеріальний внесок у його придбання.

Закон прямо передбачає, що право на спільну сумісну власність виникає з факту перебування у шлюбі та спільного життя, а не з розміру фінансових витрат кожного з подружжя.

Таким чином, твердження про «неучасть» позивачки не є юридично значущими, такі доводи не можуть бути підставою для позбавлення позивачки її законної частки у майні, ігнорування судом цих доводів є правомірним, оскільки вони не стосуються правового критерію визначення режиму спільної власності.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Колегія суддів критично оцінює твердження відповідача в частині того, що грошові кошти, які є доходами відповідача від здійснення підприємницької діяльності і за рахунок яких було побудована спірна нежитлова будівля, є особистою приватною власністю відповідача, оскільки відповідно до ч.2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Судом першої інстанції на підставі повного та всебічного аналізу матеріалів справи зроблено правильний висновок про те, що відповідачем не наведено достатніх доказів, які підтвердили б про фактичне припинення шлюбних відносин до моменту розірвання шлюбу.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Докази та обставини на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог частково.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 20 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко