КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/8222/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Болотова Є. В., Шкоріної О. І.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва

у складі судді Притули Н. Г.

від 23 січня 2025 року

у цивільній справі № 761/31936/24 Шевченківського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві,

про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про відшкодування моральної шкоди. Просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з невірним нарахуванням та виплатою позивачу щорічної разової грошової виплати до Дня Незалежності України за 2023 рік, що передбачено ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернувся до суду із позовом про захист власних прав. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.10.2023 позов було задоволено частково, визнано протиправними дії відповідача та зобов`язано вчинити дії по перерахунку та виплаті щорічної разової грошової допомоги до дня Незалежності України.

Позивач зазначає, що на виконання рішення суду було розпочате виконавче провадження, однак на момент звернення до суду з цим позовом, рішення суду не виконано. Також позивач вказував, що тривале невиконання рішення суду є підставою для відшкодування моральної шкоди, тому для захисту власних прав позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2025 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вказує, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року було визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо нарахування та виплати щорічної грошової допомоги до Дня Незалежності за 2023 рік у меншому розмірі. Таким чином, вже встановлено факт порушення прав заявника. Попри те, що він отримав виконавчий лист і було відкрито виконавче провадження 09.01.2024, рішення суду станом на день звернення до суду не було виконано ні добровільно, ні примусово. Заявник зазначає, що таке тривале невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, є порушенням його конституційного права на судовий захист, гарантованого Конституцією України та Європейською Конвенцією з прав людини.

Скаржник стверджує, що факт тривалого невиконання судового рішення є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки він спричинив душевні страждання та вимушені зміни в його житті. Він підкреслює, що встановлення факту порушення права на виконання судового рішення в розумний строк саме по собі є підставою для присудження компенсації. Заявник вважає, що сума, яку він вимагає, є розумною та справедливою, а сам факт визнання порушення його права є адекватним засобом для сатисфакції.

Апелянт посилається на судову практику, яка сформувалась в аналогічних спорах (постанова Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 344/303/16-ц, постанова Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 463/4475/18, постанова Верховного Суду від 20 серпня 2020 року у справі №761/7165/17), рішення Київського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року (справа №760/16748/22).

Також апелянт, посилається на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. Як вказує апелянт, він прагне грошової компенсації за порушене своє право на судовий захист в конкретний вимір часу (проміжок, строк, період). Застосування ефективного способу захисту спричиняє реальне поновлення порушеного права, а в разі неможливості вказаного - забезпечує отримання відповідного відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа є малозначною, тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітом про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного суду позивача ОСОБА_1 та відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (а.с. 63-65)

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до Дня Незалежності України за 2023 рік у меншому розмірі, ніж це передбачено статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну разову грошової допомогу до Дня Незалежності України за 2023 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням виплачених сум.

На примусове виконання зазначеного рішення 22.12.2023 було видано виконавчий лист.

Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 09.01.2024 було розпочате ВП НОМЕР_1 з примусового виконання зазначеного рішення суду. Станом на 31.08.2024 вказане рішення не було виконано.

Відповідач не надав доказів виконання рішення суду. В той же час, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до інформації Автоматизованої системи виконавчих проваджень, станом на 23.01.2025 рішення суду не виконано.

Як доказ спричинення моральної шкоди до апеляційної скарги додано виписний епікриз із медичної карти стаціонарного хворого № 174/25 від 17.01.2024. Згідно з цим документом, ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в період з 10.01.2024 по 17.01.2024.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для стягнення моральної шкоди, зокрема факту заподіяння моральних страждань та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і шкодою. Суд встановив, що наданий позивачем виписний епікриз від 17 січня 2024 року не може бути доказом страждань від тривалого невиконання судового рішення, оскільки виконавче провадження було відкрито лише 09 січня 2024 року, тобто за тиждень до виписки, що виключає факт «тривалого» невиконання на той момент. Обґрунтовуючи відмову, суд зазначив, що у спірних правовідносинах Головне управління Пенсійного фонду України виступає не як суб`єкт владних повноважень, що вчинив делікт, а як боржник у виконавчому провадженні, відповідальність якого регулюється спеціальним Законом України «Про виконавче провадження» (штрафи за невиконання), а не нормами Цивільного кодексу України про відшкодування шкоди. Суд також послався на правову позицію Верховного Суду у справі № 757/61776/18, вказавши, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, оскільки законодавство про виконавче провадження не передбачає можливості пред`явлення окремого позову про відшкодування шкоди за несвоєчасне виконання рішення до боржника.

Колегія суддів вважає помилковим та таким, що не ґрунтується на законі, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права через наявність процедур, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, визначаються статтею 1173 ЦК України. Згідно з цією нормою шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 чітко вказала, що наявність спеціальних норм Закону України «Про виконавче провадження», які передбачають відповідальність виконавця або боржника за невиконання рішення (зокрема, у вигляді штрафу), не позбавляє особу права на відшкодування майнової та моральної шкоди в порядку цивільного судочинства на підставі загальних норм цивільного законодавства (статті 22, 23, 1166, 1173 ЦК України), якщо така шкода була фактично завдана протиправною поведінкою. Право на відшкодування шкоди є самостійним майново-правовим способом захисту, який не може бути підмінений адміністративними процедурами примусового виконання. Отже, позивач мав законне право звернутися з даним позовом, такий спосіб захисту є належним, а тому висновок суду першої інстанції про відмову в позові з цих підстав є необґрунтованим.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, виходячи з недоведеності позивачем складу цивільного правопорушення. Для настання деліктної відповідальності на підставі статті 1173 ЦК України необхідна наявність сукупності трьох обов`язкових умов (елементів складу правопорушення): протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) органу влади; наявності шкоди (в розумінні статті 23 ЦК України); безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність. Особливістю даного виду делікту є те, що вина заподіювача шкоди не входить до предмета доказування, однак обов`язок доведення факту заподіяння шкоди, її розміру та причинного зв`язку, відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, покладається на позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24) сформульовано правовий висновок про те, що саме лише встановлення факту протиправності дій суб`єкта владних повноважень (зокрема, шляхом ухвалення рішення в адміністративній справі) не є преюдиційним фактом завдання моральної шкоди і не звільняє позивача від обов`язку довести факт душевних страждань та їх причинний зв`язок з порушенням. Суд зауважив, що порушення прав людини з боку держави хоч і викликає негативні емоції, проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду у розумінні цивільного права.

У справі, що переглядається, позивач обґрунтовує свої вимоги фактом тривалого невиконання судового рішення та посилається на погіршення стану здоров`я, підтверджене виписним епікризом. Судом апеляційної інстанції встановлено, що виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду було відкрито 09 січня 2024 року. Водночас, згідно з наданим позивачем виписним епікризом № 174/25, він перебував на стаціонарному лікуванні з 10 січня 2024 року.

Колегія суддів звертає увагу на хронологію подій: між відкриттям виконавчого провадження (початком процедури примусового виконання) та госпіталізацією позивача минув лише один день. Такий незначний проміжок часу об`єктивно унеможливлює висновок про наявність «тривалого невиконання» судового рішення в межах виконавчого провадження, яке могло б спричинити глибинні душевні страждання такого рівня, що призвели до госпіталізації. Причинний зв`язок між протиправним діянням і шкодою має бути безпосереднім. У даному випадку відсутні підстави вважати, що погіршення здоров`я позивача 10 січня 2024 року стало прямим наслідком бездіяльності відповідача чи державного виконавця, яка на той момент тривала менше доби. Позивачем не надано належних та допустимих доказів (висновків судово-медичних експертів, консультаційних висновків спеціалістів), які б підтверджували, що діагностоване захворювання виникло або загострилося саме внаслідок дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, а не було наслідком інших факторів, таких як вікові зміни, сезонні загострення хронічних хвороб чи загальний стан організму.

Крім того, позивачем не доведено і заявлений ним розмір моральної шкоди у сумі 20 000,00 грн. Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням вимог розумності і справедливості. У позовній заяві та апеляційній скарзі відсутнє належне обґрунтування розрахунку цієї суми, виходячи з критеріїв тривалості та інтенсивності страждань. Сама лише незгода з діями відповідача чи необхідність звернення до суду не є безумовною підставою для стягнення визначеної позивачем суми без відповідних доказів.

Посилання апелянта на практику ЄСПЛ (справи «Войтенко проти України», «Юрій Миколайович Іванов проти України») є нерелевантним до обставин цієї конкретної справи, оскільки у наведених рішеннях йшлося про системні та багаторічні затримки виконання рішень національних судів, що дійсно становило порушення Конвенції. У даній справі, станом на момент виникнення заявленої шкоди (січень 2024 року), ознака «надмірної тривалості» була відсутня.

З огляду на викладене, колегія суддів констатує, що у задоволенні позову слід відмовити саме через недоведеність позивачем факту заподіяння моральної шкоди у заявленому розмірі та відсутність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та погіршенням здоров`я позивача.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Оскільки суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення про відмову в позові, але помилково мотивував його, зокрема, обранням неналежного способу захисту, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року підлягає зміні в мотивувальній частині шляхом викладення її в редакції цієї постанови.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Є. В. Болотов

О. І. Шкоріна