Номер провадження 2/754/5270/25
Справа № 754/7332/25
У Х В А Л А

Іменем України

08 грудня 2025 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді - Сенюти В.О.,

секретаря судового засідання - Каба А.В.,

за участю:

позивачки - ОСОБА_1 ,

представника позивачки - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - Мішутушкіна О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Мішутушкіна Олександра Володимировича про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 , звернулася до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що у період з 20.02.1982 по 18.03.1999 сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу народилося двоє дітей - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 1988 році під час перебування сторін у шлюбі, на підставі ордеру, відповідач із своєю сім`єю, яка складалася з трьох осіб (відповідач, позивачка та донька) зайняв спірну квартиру АДРЕСА_1 . Пайові внески за спірну квартиру сплачувались позивачкою особисто. На підставі рішення Ватутінського районного суду міста Києва від 09.10.2000 у справі № 2-3455/2000 визначено порядок користування житловим приміщенням. Вказаним рішенням встановлено та обставина, що спірна квартира дійсна була придбана сторонами у період перебування у шлюбі. Відповідач не заперечує проти того, що йому належить частина спірної квартири. Проте, відповідач таємно від позивачки зареєстрував право власності на спірну квартиру тільки за собою. Про існування спору між сторонами щодо поділу квартири, позивачці стало відомо, коли відповідач зняв з реєстраційного обліку позивачку та доньку та пред`явив вимогу про виселення. Відповідач на даний час вважає, що спірна квартира є його особистою власністю. Позивачка у лютому 2025 року вчиняли дії щодо врегулювання спору мирним шляхом, проте спроби виявились безрезультатними. У зв`язку із чим позивачка просить:

?визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 ;

?у порядку поділу спільної сумісної власності майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ;

?у порядку поділу спільної сумісної власності майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1

?Здійснити розподіл судових витрат.

Сторона відповідача подала відзив на позовну заяву, прохальна частина якого містить клопотання про закриття провадження в порядку п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України щодо позовної вимоги позивачки про визнання за нею права власності на частини квартири АДРЕСА_1 . Клопотання обґрунтовано тим, що позивачка у 2012 році намагалась узаконити своє бажання бути власницею квартири відповідача в судовому порядку. 24.02.2012 Деснянський районний суд міста Києва у справі № 2-369/12 ухвалив рішення, яке було скасовано судом апеляційної інстанції, а позивачці було відмовлено у задоволенні позову. Предметом спору у справі № 2-369/12 були вимоги: визнати недійсним свідоцтва про право власності на квартиру відповідача та визнати за позивачкою право власності на частини квартири. Тобто, позивачка у 2025 знову звернулась до відповідача з вимогою про визнання права власності на квартиру відповідача в порядку поділу спільного майна подружжя, розуміючи, що таку вимогу вона вже заявляла до відповідача у 2012 році і приховала цей факт від суду.

В судовому засіданні представник відповідача клопотання про закриття провадження в частині однієї позовної вимоги підтримав, просив задовольнити, з викладених підстав.

Представник позивачки проти задоволення заявленого клопотання заперечувала, просила у його задоволенні відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також у рішенні від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» зазначив, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

У постанові від 12.06.2019 у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові від 20.06.2018 у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

У постанові від 04.12.2019 в справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) Великої Палати Верховного Суду вказала, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

У постанові від 25.06.2019 в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права».

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Відповідно до змісту рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24.02.2012 у справі № 2-369/12, позивачка ОСОБА_1 звернулася із позовом до відповідача ОСОБА_3 , відповідно до якого просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на частину квартири та визнати право власності за нею на частину квартири АДРЕСА_1 . Позов обґрунтовувала тим, що спірна квартира придбана у шлюбі, відтак є спільною сумісною власністю сторін, проте ОСОБА_3 без її відома та згоди отримав свідоцтво.

У справі № 754/7332/25, що перебуває на розгляді, позивачка ОСОБА_1 звернулась до відповідача ОСОБА_3 з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу спільної сумісної власності майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

У справах № 2-369/12 та № 754/7332/25 сторонами є: позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 , предметом позову є частина квартири АДРЕСА_2 .

Проте, вказані справи мають різні підстави позову, оскільки у справі № 2-369/12 ОСОБА_1 вважає, що її право власності на частину спірної квартири є порушеним відповідачем ОСОБА_3 , який згідно свідоцтва про право власності є одноособовим власником, а підставою позовних вимог у справі № 754/7332/25 є визнання права власності за позивачкою ОСОБА_1 на частину спірної квартири в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя.

Вище наведене, свідчить про те, що у справах № 2-369/12 та № 754/7332/25 підстави позову не є тотожними.

Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Відтак, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для закриття провадження в порядку п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України в частині позовної вимоги ОСОБА_1 , що викладена у п. 2 абзаці 3 позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись стст. 255, 353 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Мішутушкіна Олександра Володимировича про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя- відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя: В.О. Сенюта