КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/9254/2025
справа №129/303/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Верланова С.М., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Усатової І.А., дата складення повного судового рішення не зазначена,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди.

Вимоги позову мотивує тим, що 14 серпня 2023 року інспектор УПП у Вінницькій області Акопян А.Р. винесла щодо позивача постанову серії ЕАТ №7525979 про притягнення до відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 340 грн. Не погодившись з прийнятою постановою, позивач оскаржив її до Гайсинського районного суду Вінницької області. Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2023 у справі №129/2832/23 позов задоволено. Сьомий апеляційний адміністративний суд постановою від 16 січня 2024 року частково задовольнив апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Вінницькій області. Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2023 року скасовано, прийнято нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано постанову серії ЕАТ №7525979 від 14 серпня 2023 року та направлено справу на новий розгляд до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції у Вінницькій області.

Позивач вказує, що незаконні дії інспектора спричинили йому моральну шкоду. Він був позбавлений можливості надати пояснення, скористатись юридичною допомогою, переживав через ризик повторної зупинки, був вимушений відвідувати адвоката, брати участь у засіданнях у різних містах, що порушило його нормальний спосіб життя. Такі страждання, на переконання позивача, відповідають змісту моральної шкоди, визначеної статтею 23 ЦК України та пункту 3 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31 березня 1995 року.

Стаття 56 Конституції України та стаття 1174 ЦК України передбачають обов`язок держави відшкодовувати шкоду, завдану незаконними рішеннями посадових осіб незалежно від наявності вини.

Вказує, що закриття провадження у справі через відсутність складу правопорушення або сплив строків свідчить про незаконність притягнення, що є підставою для відшкодування шкоди за пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, органів прокуратури і суду».

Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 7 000 грн, виходячи з характеру правопорушення, інтенсивності моральних переживань.

Мотивуючи наведеним, просить суд стягнути з Держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 7 000,00 гривень.

2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Задовольнивши частково позов, суд першої інстанції вказав, що скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та надіслання справи на новий розгляд до ДПП та у подальшому неприйняття будь - яких рішень у справі свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали вказане провадження.

Суд вказав, що позивачем доведений факт наявності моральної шкоди, що завдана йому провадженням у справі про адміністративне правопорушення та полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих стосунків. З урахуванням середньої тривалості провадження у справі про адміністративне правопорушення, вимог розумності та справедливості, суд зробив висновок про відшкодування позивачу моральної шкоди.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції застосував норми статей 1173-1176 ЦК України, а також Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Департаментом патрульної поліції подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції помилково уважав, що скасування постанови про адміністративне правопорушення та направлення справи на новий розгляд, а також подальше неприйняття будь-яких рішень підтверджують незаконні дії поліцейських.

Вказує, що повторний розгляд було проведено та 14 лютого 2024 року Управлінням патрульної поліції у Вінницькій області ДПП винесено постанову про закриття провадження на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Копія постанови позивачу направлялася. Питання правомірності процесуальних дій поліції щодо повторного розгляду належать до юрисдикції адміністративного суду та у цій справі не досліджувалися, тому суд першої інстанції безпідставно визнав дії працівників поліції протиправними.

Звертає увагу, що позивач обґрунтовував вимоги виключно постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2024 року у справі №129/2832/23, однак у ній не встановлено факту завдання моральної шкоди, не констатовано протиправності дій працівників поліції. Навпаки, апеляційний суд зазначив, що поліцейські діяли в межах наданих законом повноважень. Аналогічно вказано, що перевищення швидкості транспортним засобом НОМЕР_1 було зафіксовано сертифікованим приладом, тобто подія правопорушення мала місце.

Зазначає, що для відшкодування шкоди на підставі статей 1173-1174 ЦК України необхідно довести сукупність трьох умов: 1) протиправність дій органу державної влади; 2) наявність шкоди; 3) причинно-наслідковий зв`язок між діями та шкодою. Тягар доведення лежить на позивачі.

Сам факт скасування постанови чи направлення справи на новий розгляд не є доказом протиправності дій посадових осіб поліції, особливо коли їхні процесуальні дії вчинялися у межах компетенції та без ознак свавілля. Закриття провадження за відсутністю складу правопорушення саме по собі також не свідчить про незаконність дій поліцейського.

Норми статей 1176 ЦК України і Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" застосовуються лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного затримання, незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт тощо. Поліцейський, який складає постанову за статтею 122 КУпАП, не є суб`єктом оперативно-розшукової діяльності чи досудового слідства, тому ці спеціальні підстави відповідальності не застосовуються.

Вказує, що у справах, пов`язаних з адміністративними правопорушеннями у сфері безпеки дорожнього руху, відшкодування моральної шкоди можливе лише на загальних підставах, за умови доведення протиправності, якої в даному випадку немає. Позивач не надав доказів заподіяння йому моральних страждань, їх обсягу чи причинного зв`язку між діями патрульних та заявленою шкодою, як вимагає стаття 23 ЦК України.

Мотивуючи наведеним, просить рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.

Відзиву на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надходило.

5. Позиція учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

6. Позиція суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

7. Фактичні обставини справи, установлені судом.

Згідно даних постанови ЕАТ №7525979 убачається, що 14 серпня 2023 року о 12 год. 34 хв. на автомобільній дорозі AД М-21 Виступовичі - Житомир - Могилів-Подільський, 283 км в населеному пункті Калинівка, позначеному дорожнім знаком 5.49 ПДР, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом FORD FUSION з номерним знаком НОМЕР_1 , перевищив встановлену швидкість на 23 км/год, рухався 73 км/год, швидкість вимірювалась приладом TRUCAM 008365, чим порушив пункт 12.4 ПДР - порушення швидкісного режиму в населених пунктах, дозволена швидкість більше 50 км/год, тому скоїв правопорушення, передбачене частиною 1 статтею 122 КУпАП (а.с. 8).

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2024 року у справі №129/2832/23 апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Вінницькій області задоволено частково. Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2023 року скасовано. Прийнято нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано постанову серії ЕАТ № 7525979 від 14 серпня 2023 року та надіслано справу на новий розгляд до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Вінницькій області.

Приймаючи оскаржувану постанову, Сьомий апеляційний адміністративний суд установив, що факт вчинення правопорушення позивачем має місце. Суд зазначив, що інспектор під час винесення постанови не забезпечив позивачу реалізацію його процесуальних прав, гарантованих статтею 268 КУпАП, зокрема права на юридичну допомогу та участь у розгляді справи. Хоча скорочене провадження допускає винесення постанови на місці вчинення правопорушення, воно не скасовує обов`язку поліцейського дотриматися основних прав особи. Суд також встановив, що позивач заявив інспектору усне клопотання про відкладення розгляду справи для отримання правової допомоги, однак інспектор його відхилила та не вжила жодних дій для забезпечення можливості скористатись таким правом.

Суд вказав, що дії інспектора порушують права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, що в свою чергу є порушенням порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 56 Конституції України надає право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Обґрунтовуючи підстави для звернення до суду, позивач посилається на те, що прийнята поліцейським постанова ЕАТ №7525979 від 14 серпня 2023 року була скасована судом. Прийняття постанови ЕАТ №7525979 завдало позивачу моральної шкоди у зв`язку з тим, що позивач був позбавлений можливості надати пояснення чи отримати юридичну допомогу, переживав через ризик повторної зупинки, був вимушений відвідувати адвоката, брати участь у засіданнях у різних містах, що порушило його нормальний спосіб життя.

У справі, що переглядається колегією суддів, установлено, що постанова ЕАТ №7525979 від 14 серпня 2023 року скасована Сьомим апеляційним адміністративним судом з підстав допущення працівниками поліції процесуальних порушень розгляду справи, а не з підстав відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, за обставин цієї справи установлено скасування постанови із процесуальних підстав, а не з підстав відсутності складу адміністративного правопорушення.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

У постанові Верховного Суду від 15 грудня 2022 року (справа № 214/7462/20) зазначено, що у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року (справа №335/6977/22) зазначила про наступне: «Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України…. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц). Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач…. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).».

Колегія суддів зауважує, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту завдання моральної шкоди відповідачем та відповідно причинно-наслідкового зв`язку між таким фактом та діями відповідача.

Крім цього, переглядаючи справу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає про таке.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на положення статі 1176 КУпАП та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі ? Закон № 266/94-ВР).

Щодо застосування статті 1176 ЦК України та приписів Закону № 266/94-ВР до спірних правовідносин, апеляційний суд виходить із такого.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті ? така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Згідно з абзацом 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції.

Відповідно до розділу 2 Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року № 796, основними завданнями патрульної служби є: забезпечення публічного порядку і громадської безпеки; забезпечення безпеки осіб, захисту їх прав, свобод та законних інтересів; створення стану захищеності життєво важливих інтересів суспільства, сконцентрованих у його матеріальних і духовних цінностях, нормальних умов життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ, організацій; запобігання кримінальним, адміністративним правопорушенням; попередження, виявлення та припинення кримінальних та адміністративних правопорушень, випадків насильства у сім`ї, а також виявлення причин і умов, що сприяють їх учиненню; взаємодія із суспільством: реалізація підходу «міліція та громада», що полягає у співпраці та взаємодії із населенням, громадськими організаціями, іншими підрозділами органів внутрішніх справ, органами публічної влади, з метою запобігання правопорушенням, забезпечення безпеки, зниження рівня злочинності, а також установлення довірливих відносин між міліцією та населенням; забезпечення безпеки дорожнього руху; організація контролю за додержанням законів, інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

З урахуванням наведених правових норм слід зробити висновок, що поліцейський, який розглядає справу про адміністративне правопорушення, та в подальшому приймає відповідне рішення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, отже до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

За наведених обставин, апеляційний суд зазначає, що у спірних правовідносинах шкода відшкодовується на загальних підставах, визначених статтею 1174 ЦК України, а тому обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди є встановлення протиправності у діях працівників патрульної поліції.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження ? емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №464/3789/17).

Апеляційний суд зазначає, що само по собі ухвалення адміністративним судом рішення, яким скасовано постанову серії ЕАТ № 7525979 від 14 серпня 2023 року та направлено справу на новий розгляд до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Вінницькій області, не дає підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки мають значення конкретні обставини, установлені таким рішенням.

Адміністративним судом установлено порушення порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, проте для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

Оскільки у цій справі позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою, відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подачу апеляційної скарги Департаментом патрульної поліції сплачено 1 816,80 гривень судового збору, що підтверджується даними платіжної інструкції №47145 від 10 березня 2025 року.

Ураховуючи те, що вимоги апеляційної скарги задоволено, із ОСОБА_1 на користь ДПП на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції, слід стягнути 1 816,80 гривень.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення такого змісту.

У задоволенні позову позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції, 1 816,80 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді С.М. Верланов

В.В. Соколова