Дата документу 05.12.2025
Справа № 334/7969/25
Провадження № 2/334/4210/25
05 грудня 2025 року м. Запоріжжя
Дніпровський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючої: судді Телегуз С.М., при секретарі Каряченко А.О., розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальність «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, -
23.09.2025 року до суду через систему «Електронний суд» звернувся керівник ТОВ «Кей-Колект» Вишневська О.І. з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.08.2010 року по справі №2-4974/2010 стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 08.08.2008 року в сумі 200621,12 грн.

12.11.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено Договір факторингу №1, за умовами якого, зокрема, до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги за кредитним договором №0 від 08.08.2008 року.

Відповідачами рішення суду не виконано, заборгованість складає 200621,12 грн., що підтверджується Довідкою про наявність непогашеної заборгованості.

Загальна сума 3% річних та інфляційних втрат, понесених позивачем, внаслідок прострочення відповідачем сплати заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №0 та рішенню суду складає: згідно розрахунку суми 3% річних за період з 26.04.2017 року по 23.02.2022 року (включно) за прострочення сплати заборгованості - 24686,99 грн., згідно розрахунку суми інфляційних втрат за період з 26.04.2017 року по 23.02.2022 року (включно), понесених внаслідок прострочення заборгованості - 96429,98 грн., всього 121116,97 грн.

Прохали стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість у сумі 121116,97 грн., з яких: сума 3% річних в розмірі 24686,99 грн., сума інфляційних втрат в розмірі 96429,98 грн.; стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн.; розглядати справу без участі представника за наявними в матеріалах справи доказами, проти заочного розгляду справи не заперечують.

01.10.2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче засідання.

29.10.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

27.11.2025 року до суду через систему «Електронний суд» звернувся керівник ТОВ «Кей-Колект» Вишневська О.І. з заявою, в якій посилалися на те, що при досліджені додатків до позовної заяви було виявлено технічну помилку, а саме: в розрахунку 3% та інфляційних втрат було допущено помилку в сумах. Прохали виправити прохальну частину позовної заяви та вважати за правильну наступну прохальну частину: стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ТОВ Кей-Колект заборгованість у сумі 123715,97 грн. з яких: сума 3% річних в розмірі 29087,31 грн., сума нарахованих інфляційних втрат в розмірі 123715,97 грн.

05.12.2025 року в судове засідання представник позивача не з`явився, 21.11.2025 року подали заяву про розгляд справи у відсутність представника, не заперечували проти заочного розгляду справи.

05.12.2025 року відповідачі в судове засідання не з`явилися повторно, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзив на позов не подали.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України якщо відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлений завчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав, то за згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.

Тому суд на підставі ч.4 ст.223, ст.280 ЦПК України, постановляє заочне рішення.

Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився відповідач ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповіддю №1810297 від 24.09.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру, фактично мешкав як ВПО до 12.03.2024 року за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповіддю №1839262 від 01.10.2025 року з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася відповідач ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою Департаменту адміністративних послуг ЗМР від 25.09.2025 року.

19.08.2010 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №2-4974/2010 стягнуто з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08.08.2008 р. в розмірі 198921,12 грн., а також держмито у розмірі 1700 грн. і 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи.

Загальна сума стягнення за рішенням суду складає 200741,12 грн.

Рішення суду набрало законної сили 31.08.2010 року.

Відповідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №2-4974/2010 від 19.08.2010 року встановлено: «08.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 від 08.08.08 р., на підставі якого позичальнику надано кредит у розмірі 25000 доларів США, еквівалент 121125 грн. за курсом НБУ на день укладання договору. У відповідності до умов кредитного договору за користування кредитними коштами позичальник сплачує 15 відсотків річних. Кредит позичальнику наданий строком до 08.08.2011 року (у відповідності до графіку погашення кредиту). Банк виконав умови договору, відповідач ОСОБА_1 узяті на себе зобов`язання не виконує, проценти за договором не сплачує. Станом на 04.03.2010 р. загальна сума заборгованості складає 24914,97 доларів США, що еквівалентно 198921,12 грн. В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між банком і ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 222416 від 08.08.2008 р.».

12.11.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено Договір факторингу №1, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» передало, а ТОВ «Кей-Колект» прийняло на платній основі права вимоги щодо погашення заборгованості на підставі низки кредитних договорів та договорів забезпечення.

Згідно Реєстру прав вимоги до Договору факторингу №1 від 12.11.2011 року ТОВ «Кей-Колект» набуло права грошової вимоги до відповідачів за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08.08.2008 року.

Частиною 1 ст.512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Таким чином, до позивача перейшли права первісного кредитора за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08.08.2008 рокуу зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Згідно довідки ТОВ «Кей-Колект» від 15.09.2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають залишок заборгованості за рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №2-4974/2010 від 19.08.2010 року станом на 15.09.2025 року в сумі 198921,12 грн. та судовий збір в розмірі 1700 грн.

Позивачем надано суду розрахунок 3% річних за період з 26.04.2017 року по 23.02.2022 року, які розраховуються з урахуванням основної суми боргу 200621,12 грн., кількість днів прострочення 1765, та становлять в сумі 29087,31 грн., та розрахунок інфляційних втрат за період з 26.04.2017 року по 23.02.2022 року, які розраховуються з урахуванням основної суми боргу 200621,12 грн., та становлять в сумі 94628,66 грн., всього в сумі 123715,97 грн.

Також, позивачем надано суду копії: виконавчого листа №2-3377/10 від 18.10.2010 року Ленінського районного суду м. Запоріжжя про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» 37335,75 грн. та постанови головного державного виконавця Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ Войтенко Ю.В. від 26.12.2013 року про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні №38511533 з примусового виконання виконавчого листа №2-3377/10 від 18.10.2010 року, які взагалі не мають відношення до обставин даної справи.

Суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходить з наступного.

Згідно ч.2 п.1 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.

Згідно ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18 зазначила: «Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році)».

Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як новий кредитор у грошовому зобов`язанні за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08.08.2008 року, яке виникло на підставі рішення суду від 19.08.2010 року, з позовом до відповідачів, як солідарних боржників, з вимогою про стягнення на свою користь суми інфляційних втрат та 3% річних відповідно ст.625 ЦК України, розрахованих за період з 26.04.2017 року по 23.02.2022 року з суми боргу 200621,12 грн.

Суд доходить висновку, що на підставі судового рішення від 19.08.2010 року, яке набрало законної сили 31.08.2010 року, у відповідачів виникло грошове зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08.08.2008 рокуу розмірі 198921,12 грн., право вимоги за яким перейшло до позивача на підставі договору факторингу, невиконання відповідачами цього грошового зобов`язання зумовлює застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України.

З урахуванням заяви від 27.11.2025 року позивач прохає стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість у сумі 123715,97 грн. з яких: сума 3% річних в розмірі 29087,31 грн., сума нарахованих інфляційних втрат в розмірі 123715,97 грн.

Однак, згідно розрахунку позивача 3% річних становлять в сумі 29087,31 грн., а інфляційні втрати становлять в сумі 94628,66 грн., всього в сумі 123715,97 грн.

Тобто, сума інфляційних втрат 123715,97 грн., яку позивач прохає стягнути з відповідачів, не узгоджується з наданим розрахунком інфляційних втрат - 94628,66 грн.

Крім того, як вбачається з наданого розрахунку, позивач до суми грошового зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08.08.2008 року, яке виникло у відповідачів на підставі рішення суду, включив суму розподілених судових витрат у розмірі 1700 грн., чим безпідставно збільшив загальну суму зобов`язання до 200621,12 грн., що не відповідає сумі, яка стягнута судом 198921,12 грн.

Таким чином, судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, є необґрунтованим, оскільки позивач розрахував суму інфляційних втрат та 3% річних від загальної суми стягнення за рішенням з урахуванням суми розподілених судових витрат, які позивач необґрунтовано включив до загальної суми грошового зобов`язання, оскільки не отримував від ПАТ «УкрСиббанк» право вимоги щодо стягнення судових витрат, а сума інфляційних втрат, яку позивач прохає стягнути з відповідачів, не узгоджується з наданим розрахунком інфляційних втрат.

Таким чином, розрахунок позивача інфляційних втрат та 3% річних не відповідає встановленим обставинам справи та не може бути належним доказом на підтвердження заявлених вимог, при цьому суд не може вийти за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирати докази на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В Постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 31.03.2021 у справі №923/875/19).

Тому суд доходить висновку, що наявні матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме: правильного розрахунку розміру суми інфляційних втрат та 3% річних відповідно встановлених судом обставин справи.

Крім того, відповідно ч.1,8 ст.178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Так як відповідачі відзив на позов не подали, в судове засідання не з`явилися, будь-яких заперечень суду не надали, то суд вирішив справу за наявними матеріалами.

Тому суд вважає, що за наявними матеріалами справи позов не підлягає задоволенню, так як не підтверджений наданими суду доказами.

Відповідно ст.264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує, у тому числі, і питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідно ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

В зв`язку з відмовою у задоволенні позову суд покладає судові витрати на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 23, 76-83, 89, 141, 211, 223, 247, 258-259, 263-265, 280-283 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальність «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Копію заочного рішення направити відповідачам рекомендованим листом із повідомленням не пізніше двох днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 09 грудня 2025 року.

Суддя: С.М. Телегуз