Справа № 317/4404/24
№ 2/317/107/2025
24 листопада 2025 року
Запорізький районний суд Запорізької області у складі :
головуючого судді - Ачкасова О.М.
при секретарі - Фененко М.Р.,
за участю прокурора - Пархомова Є.В.,
представника позивача - Гайдаржийського В.С.,
представника третьої особи - Гайдука С.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя у загальному позовному провадженні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Першого заступника керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Степненська сільська рада Запорізького району Запорізької області, про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації,
ВСТАНОВИВ:
Згідно ч. 13 ст. 6 Земельного кодексу України від 08.12.1990 № 561-XII іноземним громадянам та особам без громадянства земельні ділянки у власність не передаються.
Також, відповідно до ст. 81 Земельного кодексу України (чинного на час державної реєстрації земельної ділянки та на теперішній час) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.
Отже, з урахування положень ст. 81 Земельного кодексу України перебування у приватній власності іноземних громадян земельної ділянки сільськогосподарського призначення не допускається, за виключенням випадків передбачених частиною 4 вказаної статті (прийняття спадщини).
Також за змістом ч. ч. 1, 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.
Враховуючи, що отримана громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 у власність земельна ділянка сільськогосподарського призначення ним добровільно не відчужена упродовж встановленого законом строку (кінцевий строк щодо земельної ділянки сплинув 16.02.2023), право власності на таку земельну ділянку підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду, тому позивач був вимушений звернутися до суду.
Вказане є порушенням інтересів держави та надає право керівнику Запорізької окружної прокуратури Запорізької області звернутись до суду в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Прокурор у судовому засіданні повністю підтримав позов, просив суд позов задовольнити у повному обсязі, зазначив, що ОСОБА_1 не здійснив відчуження земельної ділянки, тому земельна ділянка переходить у власність держави. Зазначив, що призначення землі, це рілля. У 2003 році був виданий державний акт на право власності (копії немає, відомості з книги записів), технічна документація складалася у 2021 році. Прокурор зазначив, що державний акт втрачений, хоча представник третьої особи заперечував зазначене. 16.12.2022 р. відбулася державна реєстрація. Купревич звернувся за державною реєстрацією. У лютому 2022 р. стало відомо про реєстрацію у реєстрі, самостійно.
Позивач- представник Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області у судовому засіданні пояснив, що у 2003 році Купревич набув право власності, що зазначено в книзі реєстрації державних актів набув право власності та було видано державний акт. Пояснив, що копії державного акту немає в архіві. Не було повноважень, звернутися до суду (у 2003 році). У липні 2024 р. дізналися про порушення. Виявила прокуратура, а потім звернулася до них, з того часу вони дізналися. Райдержадміністрація повинна була перевіряти у 2003 р. чи є громадянином України чи РФ Купревич. До 2022 р. про порушення не знав ні прокурор, ні позивач. Підтримує позицію прокурора та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, був повідомлений належним чином про місце та час розгляду справи, шляхом оголошення на сайті «Судова влада України» від 31.10.2025 р., про причини неявки неявки суду не повідомив.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області, у судовому засіданні зазначив, що земельна ділянка знаходиться на території Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області і належить до земель комунальної власності. Протягом 15 років Купревич не був на території України, чи знає він взагалі про це. Право власності на земельну ділянку було набуте у 2022 р., а не у 2003 році. Зазначив, що реєстрація права власності була незаконною, відсутні підстави для конфіскація земельної ділянки на користь Геокадастру, відсутній державний акт на землю, просив відмовити у задоволенні позову.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.
Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Зважаючи на вимоги закону, щодо розумності строку розгляду цивільних справ, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними у ній доказами.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 131-1 Конституції України встановлено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: порушення або загрози порушення інтересів держави та нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі відсутності уповноваженого органу.
З викладеним корелюються й положення ст. 56 ЦПК України, за якими у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 185 цього Кодексу.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації, прокурором Запорізької окружної прокуратури були зроблені запити стосовно громадянства ОСОБА_1 , згідно відповіді на запит Управління ДМС України в Запорізькій області вх.№2301.2-2073/23 і- 24 від 20.03.2024 р., за наявними обліками УДМС у Запорізькій області інформація щодо громадянства та наявності у ОСОБА_1 посвідок на тимчасове або простійне проживання на території України, відсутня.
З відповіді на запит Департамента з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної Міграційної Служби України №6.1-411/6-24 від 15.01.2024 р., вбачається, що ОСОБА_1 , з питань встановлення, оформлення належності до громадянства України, набуття громадянства України в установленому порядку не звертався, подання про втрату громадянства України ОСОБА_1 , територіальними органами ДМС не ініціювалося. Крім того, за наявними обліками ДМС та інформацією територіальних органів ДМС України (крім ГУДМС України в АР Крим, ГУДМС України в місті Севастополь, та окремих територіальних підрозділів ГУДМС України в Донецькій області та УДМС України в Луганській області, які тимчасово не здійснюють свої повноваження, і територіальних підрозділів ДМС, які знаходяться на територіях, де ведуться активні бойові дії), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не значиться (вих.№6.5-8934/6-24 від 13.08.2024 р.).
Згідно листа ГУ ДПС у Запорізькій області №109/08-01-12-01-04 від 05.01.2024 р., облікова картка за формою 1-ДР для реєстрації у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків надавалась фізичною особою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вересні 2013 р. до Головного управління Міндоходів у Запорізькій області.
Відповідно листа Департаменту Соціального захисту населення, вих.№ 5016 від 13.10.2023 р., ОСОБА_1 , станом на 13.10.2023 р. не перебуває на обліку в ЄІБД ВПО по Запорізькій області.
Також, згідно інформації Департаменту соціального населення Запорізької обласної державної адміністрації від 13.10.2023 № 5016/04-29, ОСОБА_1 не перебуває на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України.
З інформації Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області №4317/01-26 від 18.10.2023 р. та доданих документів вбачається, що право власності на вказану земельну ділянку громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 набув на підставі розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області від 25.09.2002 № 4/126, яким було затверджено проект розподілу земель КСП «Колос» на земельні ділянки (паї) ріллі у фізичних гектарах та надано земельні ділянки у власність громадянам із земель колективної власності колишнього КСП «Колос» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в фізичних гектарах згідно додатку. Крім того, вирішено виготовити громадянам державні акти на право приватної власності на землю.
Згідно додатку 2 до вказаного розпорядження під порядковим номером 237 вказано ОСОБА_1 , № ділянки на плані НОМЕР_2 , площа паю 6,16 га.
Щодо надання ОСОБА_1 сертифікату на право на земельну частку (пай), Запорізькою районною державною адміністрацією Запорізької області листом від 18.10.2023 № 4317/01-26 повідомлено, що журнали реєстрації видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай) та оригінали сертифікатів не є документами Національного архівного фонду та до архівного відділу райдержадміністрації на зберігання не надходять.
Відповідно до документів, долучених до технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробленої ФОП ОСОБА_3 у 2021 році, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Російської Федерації на підставі паспорту громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_3 , виданого Відділом внутрішніх справ Сусуманського району Магаданської області від 14.06.2001 (код підрозділу 492-007). Копія вказаного документа надана ОСОБА_1 в якості документа, що посвідчує його особу під час звернення із відповідною заявою до вказаного інженера-землевпорядника.
Громадянство Російської Федерації ОСОБА_1 на момент набуття права власності на спірну земельну ділянку також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 388178333.
Вказаним актом, серед іншого, встановлено, що державним реєстратором Вовк А.І. порушено вимоги ст. ст. 3, 10, 22, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, ст. 81 Земельного кодексу України, оскільки проведено державну реєстрацію прав на підставі документів, які не давали змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Згідно ч. 13 ст. 6 Земельного кодексу України від 08.12.1990 № 561-XII іноземним громадянам та особам без громадянства земельні ділянки у власність не передаються.
Також, відповідно до ст. 81 Земельного кодексу України (чинного на час державної реєстрації земельної ділянки та на теперішній час) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.
Враховуючи положення ст. 81 Земельного кодексу України перебування у приватній власності іноземних громадян земельної ділянки сільськогосподарського призначення не допускається, за виключенням випадків передбачених частиною 4 вказаної статті (прийняття спадщини).
Таким чином, враховуючи, що отримана громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 у власність земельна ділянка сільськогосподарського призначення ним добровільно не відчужена упродовж встановленого законом строку (кінцевий строк щодо земельної ділянки сплинув 16.02.2023), право власності на таку земельну ділянку підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду.
Відповідно до ст.ст. 13,14 Конституції України земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Правовий режим земельних відносин, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування земельними ділянками визначаються законами.
Відповідно до ст. 1 ЗК України земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону.
Статтею 19 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних.
Згідно ст.ст. 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) визначені нормами Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться.
Частиною 1 ст. 39 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Статтею 378 ЦК України визначено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 374 ЦК України суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Іноземці, особи без громадянства можуть набувати право власності на землю (земельні ділянки) відповідно до закону. Права та обов`язки суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом.
Згідно ч. 1 ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності.
Частинами 2,3 ст. 81 ЗК України визначено, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності;прийняття спадщини.
Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав.
Відповідно до ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність або надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Згідно пункту «е» ч. 1 ст. 140 ЗК України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.
Також за змістом ч. ч. 1, 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.
Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.
Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі конфіскації.
Відповідно до ч.5 ст. 41 Конституції України конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Статтею 356 ЦК України визначено, що до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом.
Аналіз вищевказаних норм ЗК України дає підстави для висновку, що законом передбачений чіткий обов`язок іноземця чи особи без громадянства відчужити земельну ділянку сільськогосподарського призначення протягом 1 року з дня набуття права власності на неї. Вказана норма є імперативною та не передбачає винятків. У випадку не відчуження такої земельної ділянки іноземцем чи особою без громадянства у встановлений законом строк, така земельна ділянка підлягає конфіскації на користь держави.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92цс13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»), Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.
Отже, особу може бути позбавлено її власності в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.
У відповідності до ч. 4 ст. 145 ЗК України, конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.
Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому, власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість.
Отже, у зв`язку з невиконанням обов`язку добровільного відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення, право власності відповідача ОСОБА_1 , на вказану земельну ділянку необхідно припинити шляхом конфіскації.
За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Суд, дослідивши матеріали справи, пояснення представника третьої особи Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області, викладені у заяві про застосування строку позовної давності, вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню, оскільки заява про застосування строку позовної давності може бути подана лише сторонами у справі чи їх представниками, а тому треті особи не мають право на подання такої заяви. Без заяви сторони у справі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, що узгоджується з позицією КЦС ВС від 21 жовтня 2020 року у справі №509/3589/16-ц.
Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.
Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність, тому у задоволенні заяви необхідно відмовити.
Доводи та заперечення представника третьої особи по суті позову спростовуються сукупністю доказів, висновками суду, є безпідставними та необґрунтованими.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача.
Судовий збір по справі становить 2422,40 грн., який повністю сплачено позивачем при зверненні до суду, що підтверджується платіжною інструкцією №1951 (внутрішній номер 362368779) від 13.08.2024 р., тому з відповідача необхідно стягнути сплачений прокурором судовий збір у розмірі 2422,40 грн.
Керуючись ст. ст. 346, 373, 374, 378 ЦК України, ст. ст. 1, 19, 22, 78, 80, 81, 125, 140, 145 Земельного кодексу України ст. ст. 4, 12, 13, 56, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280-289, 354 ЦПК України, суд
Позов задовольнити у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного тексту рішення суду 04.12.2025 року.

Суддя: О.М. Ачкасов