Справа № 204/2164/20
Провадження № 2/204/5/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, у складі:

головуючого - судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження об`єднану цивільну справу за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат внаслідок невиконання рішення суду, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» про повернення правовстановлюючих документів, зарахування внесеної суми на погашення кредитної заборгованості, стягнення збитків та зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

13 квітня 2020 року ПАТ «МТБ Банк» звернулося до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 , із вимогами про стягнення інфляційних втрат внаслідок невиконання рішення суду (том 1, а. с. 1-4).

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 04 квітня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» (нині ПАТ «МТБ Банк») та відповідачкою було укладено кредитний договір № 00206/RD, відповідно до умов якого відповідачці було надано кредитні кошти, терміном з 04 квітня 2008 року по 03 квітня 2028 року, у вигляді непоновлювальної лінії у сумі 70 572 долари США на наступні цілі: 58 000 доларів США на придбання нерухомості, 6 192 долари США на сплату страхових платежів, 6 380 доларів США на сплату страхових платежів від нещасних випадків, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку за кредитом та сплатою комісії за обслуговування кредиту 0 гривень, комісії за надання кредиту у сумі 292 гривні 90 копійок. Зазначено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2013 року по справі № 419/607/12 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідачки на користь банку заборгованість за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року у сумі 526 067 гривень 56 копійок, з яких: кредитні кошти 447 706 гривень 05 копійок, проценти на основну суму боргу 77 461 гривня 51 копійка, пеня за несплачену суму кредиту - 300 гривень, пеня за несплачені проценти за користування кредитом 300 гривень, штраф за невиконання прийнятих зобов`язань 300 гривень та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219 гривень, а всього 529 286 гривень 56 копійок. В решті заявлених позовних вимог ПАТ «МАРФІН БАНК» було відмовлено. Вказано, що у подальшому рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2013 року у справі № 419/607/12 скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги банку задоволено та стягнуто солідарно з відповідачки та ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 00206/ RD від 04 квітня 2008 року станом на 16 січня 2012 року, яка складається з кредитних коштів у сумі 56 034,70 доларів США, що становить 447 706 гривень 05 копійок; процентів на основну суму боргу 9 695,05 доларів США, що складає 77 461 гривню 51 копійку; пені за несплачену суму кредиту 300 гривень; пені за несплачені проценти за користування кредитом 300 гривень; штрафу за невиконання прийнятих зобов`язань 18 761 гривня 76 копійок, а всього 544 529 гривень 32 копійки, а також стягнути з відповідачки та ОСОБА_2 на користь банку судовий збір по 1 609 гривень 50 копійок з кожного. Вказує, що у подальшому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року, часткового задоволено касаційні скарги відповідачки та ОСОБА_2 , зокрема рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року в частині солідарного стягнення з відповідачки та ОСОБА_2 на користь ПАТ «МАРФІН БАНК» заборгованості за кредитним договором в сумі 544 529 гривень 32 копійки скасовано, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2013 року у частині стягнення з відповідачки на користь банку заборгованості за кредитним договором у сумі 526 067 гривень 56 копійок, з яких: 447 706 гривень 05 копійок, проценти на основну суму боргу 77 461 гривня 51 копійка, пеня за несплачену суму кредиту 300 гривень, пеня за несплачені проценти за користування кредитом 300 гривень, штраф за невиконання прийнятих зобов`язань 300 гривень, залишено в силі, а рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року в частині стягнення з відповідачки штрафу за невиконання взятих зобов`язань у розмірі 18 761 гривня 76 копійок, залишено в силі. Зазначено, що виконавчий лист за рішенням суду у справі № 419/607/12 перебуває на примусовому виконанні у виконавчій службі та, за період з 30 липня 2014 року по теперішній час відповідачкою погашено заборгованість в сумі 207 132 гривні 35 копійок, при цьому залишок заборгованості за рішенням суду становить 318 935 гривень 21 копійка. Вважає, що інфляційне збільшення заборгованості за ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року у справі № 419/607/12 за період з 03 травня 2017 року по 28 лютого 2020 року складає 108 378 гривень 72 копійки, які позивач прохає суд стягнути з відповідачки разом із судовими збором у сумі 2 102 гривні.

Ухвалою суду від 28 квітня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін (том 1, а. с. 40).

21 травня 2020 року на адресу суду надійшов відзив відповідачки на позовну заяву (том 1, а. с. 46-50 та на звороті), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.

В обґрунтуванні відзиву зазначає, що доводи банку не відповідають дійсності, оскільки рішення суду (ухвала ВССУ) від 13 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року у справі № 419/607/12, виконується в межах процедури виконавчого провадження ВП № 51005878 по виконавчому листу № 419/607/12, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 29 січня 2015 року на суму 526 067 гривень 56 копійок, та погашається за заявою стягувача ПАТ «МТБ Банк» шляхом звернення стягнення на її суддівську винагороду. При цьому, вказує на те, що дані рішення суду в частині стягнення з неї штрафу за невиконання взятих на себе зобов`язань у розмірі 18 761 гривня 76 копійок, у межах цього виконавчого провадження, повністю виконані, що в свою чергу підтверджується ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2017 року, якою виконавчий лист № 2 (штраф 18 761 гривня 76 копійок) визнано таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з його фактичним виконанням. Тому вважає, що рішення суду виконується належним чином, у спосіб обраний самим банком, а відтак фактично поновлено права та законні інтереси банку, на користь якого постановлено судове рішення. Вказує, що банком додатково ініційовано відносно неї декілька судових процесів, зокрема, про звернення стягнення на предмет іпотеки і її зустрічною заявою в цій справі про визнання договору іпотеки припиненим (судова справа № 204/4089/15-ц), та про стягнення суми боргу за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року, яка виникла станом на 06 червня 2017 року у сумі 19 723,55 доларів США та 1 558 846 гривень 18 копійок, з яких: 1) проценти на основну суму боргу, нарахованих за період з 06 червня 2014 року по 05 червня 2017 року 19 723,55 долари США, 2) за неустойкою 1 412 051 гривня 38 копійок, в тому числі: пеня за несплачену суму кредиту за період з 06 червня 2016 року по 05 червня 2017 року (останні 12 місяців, що передують зверненню з позовом) 471 418 гривень; пеня за несплачені проценти за користування кредитом за період 06 червня 2016 року по 05 червня 2017 року (останні 12 місяців, що передують зверненню з позовом) 842 915 гривень 88 копійок; штраф на підставі п. 20 договору іпотеки за невиконання прийнятих зобов`язань передбачених п. 18.1. договору іпотеки 97 717 гривень50 копійок; 3) 3% річних 146 794 гривні 80 копійок, в тому числі за несплачену суму кредиту 92 579 гривень 33 копійок та за несплачені проценти за користування кредитом 54 215 гривень 47 копійок (цивільна справа № 204/3530/17). Зазначає, що у справі № 204/4089/15-ц постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року було скасовано рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська в частині задоволених позовних вимог банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалено нове, яким у їх задоволенні було відмовлено, при цьому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 залишено без змін. Вказує, що судами було встановлено, що постановами державного виконавця ВП № 51005972 від 25 січня 2017 року, а також ВП 51005878 від 25 січня 2017 року про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 за двома виконавчими листами за період з березня 2017 року по квітень 2019 року утримано 127 772 гривні 37 копійок, а також сплачено нею добровільно 21 144 гривні 40 копійок, що свідчить про те, що рішення суду виконується, заборгованість погашається. В свою чергу, зазначає, що рішенням суду першої інстанції у справі № 204/3530/17, у задоволенні позовних вимог банку відмовлено. Вважає, що оскільки банком вже заявлялися позовні вимоги за ст. 625 ЦК України у справі №204/3530/17, що є предметом позову у цій справі, то провадження повинно бути закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Крім того, зазначає, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише гривня, а не іноземна валюта, яка була предметом договору, а відтак вимоги про стягнення інфляційних втрат не підлягають задоволенню. Разом з цим, вказує на невідповідність (неузгодженість) розрахунку та залишку заборгованості, оскільки вони містять різну суму заборгованості. При цьому, наголошує на тому, що позивач звернувся з вказаним позовом до суду із пропуском строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Прохала суд, залишити позовну заяву без руху, закрити провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦК України та відмовити у задоволенні позовних вимог, у тому числі застосовуючи позовну давність.

09 червня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив представника ПАТ «МТБ Банк» - адвоката Мовчана О.С. (том 1, а. с. 79-81), в якій він аргументи ОСОБА_1 вважає необґрунтованими та такими, що не можуть братися судом до уваги при вирішенні даної справи.

В обґрунтування відповіді на відзив зазначив, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченого ст. 625 ЦК України. Вказав, що виконавчий лист за рішенням суду у справі № 419/607/12 на теперішній час знаходиться у Чечелівському ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та, за період з 30 липня 2014 року по дату надання цієї відповіді, відповідачкою за заборгованість повністю не погашена, а лише її частина у сумі 232 809 гривень 93 копійки, в свою чергу, залишок заборгованості становить 293 257 гривень 63 копійки, а відтак втрати банку від інфляційного збільшення, за період з 03 травня 2017 року по 28 лютого 2020 року, становлять 102 190 гривень 42 копійки. Разом з цим, зазначає, що не заслуговують на увагу суду доводи відповідачки про закриття провадження у справі з тих підстав, що у справі № 204/3530/17 вже судом вирішувалося питання про стягнення з відповідачки на користь банку витрат в порядку ст. 625 ЦК України, оскільки предметом позову у тій справі були 3 % річних, а у нинішній інфляційні витрати. Водночас, вказує на те, що до даних позовних вимог не можуть бути застосовані строки позовної давності, оскільки вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат. Вважає, що стягнення 3 % річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується 3 роками, які передують подачі позову. З цих підстав, прохає суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а судові витрати покласти на відповідачку.

04 серпня 2020 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_1 до відзиву на позовну заяву (том 1, а. с. 118-122), в яких вона зазначає про те, що ціна позову не відповідає заявленим позовним вимогам, оскільки ціна позову вказана у сумі 108 378 гривень 72 копійки, а стягнути позивач прохає, з урахуванням уточнень зазначених у відповіді на відзив 102 190 гривень 42 копійки. Крім того, вказує на незаконну односторонню зміну банком валюти зобов`язання, оскільки сплачені нею платежі на виконання рішення суду у справі 419/607/12 про стягнення з неї заборгованості у розмірі 526 607 гривень 56 копійок, банк незаконно конвертує в доларовий еквівалент, що порушує вимоги ст. ст. 524, 533 ЦК України, та змінює характер зобов`язання за рішенням суду, що в свою чергу суперечить вимогам ст. 525 ЦК України. Вказує, що в період з 26 квітня 2012 року 03 лютого 2015 року нею було сплачено 38 427 гривень 58 копійок, а не 21 144 гривні 40 копійок, як зазначено у розрахунку банку, а тому залишок заборгованості за рішенням суду станом на 01 серпня 2020 року становить 245 630 гривень 19 копійок. Також зазначає про те, що здійснюючи власний розрахунок, нею було виявлено недостовірність наведених банком платежів, з урахуванням їх погашення у відповідний період, зокрема сплачені нею кошти з березня по серпень 2017 року, банком зараховано лише 23 листопада 2017 року, при цьому банком незаконно здійснювалося нарахування інфляційного збільшення боргу у певний період двічі на місяць та виходячи із суми заборгованості, що не відповідала дійсності. Вважає, що оскільки рішення суду у справі № 419/607/12 виконується нею належним чином у обраний банком спосіб стягнення, то фактично права та законні інтереси банку вже поновлено, а тому доводи банку про неналежне виконання нею рішення суду, є надуманими, а вимоги про стягнення інфляційних втрат - безпідставними та необґрунтованими. Разом з цим, вказує на те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, а оскільки банк з позовом про стягнення заборгованості коштів за ст. 625 ЦК України звернувся до суду 15 червня 2017 року, а нею заявлено про застосування строку позовної давності, то повторне звернення до суду із вимогами за цією статтею поза межами строку позовної давності не допускається, тому вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

21 вересня 2020 року на адресу суду надійшли додаткові заперечення ОСОБА_1 на заявлені банком позовні вимоги (том 1, а. с. 140-147), в яких вона зазначає, що на підтвердження позовних вимог банком надано декілька розрахунків, які здійснені за різні періоди та, відповідно, мають різні суми, зокрема: перший за період з 03 травня 2017 року по 28 лютого 2020 року на суму 108 378 гривень 72 копійки; другий за період з 03 травня 2017 року по 28 лютого 2020 року на суму 102 190 гривень 42 копійки; третій з третього травня 2017 року до березня 2020 року на суму 106 639 гривень 71 копійка; четвертий за період з 03 травня 2017 року по березень 2020 року на суму 103 617 гривень 46 копійок. Вважає, що вказане свідчить про невідповідність заявлених банком позовних вимог, бо не зрозуміло за який саме період, та яку саме суму інфляційних втрат банк прохає суд стягнути з неї. Разом з цим, вказує на те, що банком порушено черговість зарахування платежів на погашення боргу за рішенням суду та застосовано подвоєння суми інфляційного збільшення. Крім того, зазначає, що оскільки банком вже заявлялися позовні вимоги про стягнення коштів у порядку ст. 625 ЦК України у справі № 204/4089/15-ц та 204/3530/17, то заявлені ним вимоги про стягнення інфляційних втрат є безпідставними. При цьому вказує на те, що та обставина, що із неї стягнуто грошові кошти у національній валюті, не змінює первісних правовідносин сторін, а тому така заборгованість не підлягає індексації. Тому прохає суд відмовити у задоволенні позовних вимог банку, у тому числі застосовуючи позовну давність до його вимог.

19 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «МТБ Банк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити певні дії, в якому прохала суд: зобов`язати банк зарахувати сплачені нею платежі на суму 2 780 гривень 72 копійки та 5 157 гривень 58 копійок в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та повернути їй правовстановлюючі документи на будинок, а також стягнути з банку на її користь заборгованість у зв`язку з несвоєчасним зарахуванням платежів у сумі 15 149 гривень 90 копійок (том 2, а. с. 1-5 та на звороті).

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 04 квітня 2008 року вона разом з ВАТ «Морський транспортний банк» (нині ПАТ «МТБ Банк») уклала кредитний договір № 00206/RD, відповідно до умов якого їй було надано кредитні кошти, терміном з 04 квітня 2008 року по 03 квітня 2028 року, у вигляді непоновлювальної лінії у сумі 70 572 долари США на наступні цілі: 58 000 доларів США на придбання нерухомості, 6 192 долари США на сплату страхових платежів, 6 380 доларів США на сплату страхових платежів від нещасних випадків, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку за кредитом та сплатою комісії за обслуговування кредиту 0 гривень, комісії за надання кредиту у сумі 292 гривні 90 копійок. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2013 року по справі № 419/607/12, з урахуванням рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року, позовні вимоги банку до неї задоволено частково та стягнуто з неї на користь банку заборгованості за кредитним договором у сумі 544 529 гривень 32 копійки копійок, з яких: тіло кредиту 447 706 гривень 05 копійок; проценти на основну суму боргу 77 461 гривня 51 копійка; пеня за несплачену суму кредиту 300 гривень; пеня за несплачені проценти за користування кредитом 300 гривень; штраф за невиконання взятих зобов`язань у розмірі 18 761 гривня 76 копійок. Вказує, що у подальшому, постановою державного виконавця Красногвардійського ВДВС м. Дніпропетровська від 05 травня 2016 року було відкрито виконавче провадження ВП № 51005872 з примусового виконання виконавчого листа № 419/607/12, а постановою від 25 січня 2017 року у виконавчих провадженнях ВП № 51005872 та ВП № 51005972 було звернуто стягнення на її доходи, як боржника. Стверджує, що після отримання 24 вересня 2020 року від банку листа № 08/805-08/22 від 17 вересня 2020 року, їй стало відомо, що останнім несвоєчасно було зараховано п`ять її платежів в погашення заборгованості за виконавчим провадженням ВП № 51005972, зокрема платежі: за березень 2017 року на суму 2 780 гривень 72 копійки, за квітень 2017 року на суму 5 294 гривні 45 копійок, за травень 2017 року на суму 2 590 гривень 88 копійок, за червень 2017 року на суму 2 751 гривні 30 копійок, за липень 2017 року на суму 3 246 гривень 31 копійка та за серпень 2017 року на суму 2 131 гривня 31 копійка зараховані лише 23 листопада 2017 року, тоді як платежі за квітень 2018 року на суму 2 780 гривень 72 копійки й січень 2019 року на суму 5 157 гривень 58 копійок, банком взагалі не зараховані, а безпідставно привласнені. Вважає, що такими діями банку їй завдано збитків. Тому, прохає суд, зобов`язати банк зарахувати внесені нею платежі (у квітні 2018 року було сплачено 2 780 гривень 72 копійки, а у січні 2019 року 5 157 гривень 58 копійок) на погашення заборгованості за кредитним договором від 04 квітня 2008 року № 00206/RD на виконання ухвали ВССУ від 13 листопада 2013 року у справі № 419/607/12 та провести відповідних перерахунок заборгованості за цим договором, а також стягнути з банку заборгованість у зв`язку з несвоєчасним та неповним зарахуванням сплачених нею коштів у сумі 15 149 гривень 90 копійок, яка складається з: пені у розмірі 0,3 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п. 4.1 кредитного договору) 73 гривні 33 копійки; штрафу у розмірі 10 % від суми простроченого платежу (п. 4.2 кредитного договору) 2 673 гривні 63 копійки; суми інфляції за період прострочення 1 669 гривень 73 копійки; 3 % річних від простроченої суми 733 гривні 21 копійка та 10 000 гривень моральної шкоди. Разом з цим, зазначає, що в забезпечення виконання вказаного кредитного договору нею було укладено договір іпотеки № 00204 від 04 квітня 2008 року житлового будинку АДРЕСА_1 , та відповідно до вимог п. п. 18.11 п. 18 якого, нею, до дати остаточного погашення заборгованості за кредитним договором, було передано банку оригінали правовстановлюючих документів на нього. Вказує, що вона зверталася до банку із офіційними заявами на повернення їй правовстановлюючих документів на належне їй домоволодіння, натомість останній у їх поверненні їй відмовив, тому вона прохає суд зобов`язати банк повернути їй зазначені документи.

04 листопада 2020 року на адресу суду надійшов відзив представника банку адвоката Мовчана О.С., на зустрічну позовну заяву (том 1, а. с. 63-67), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.

В обґрунтування відзиву зазначає, що твердження ОСОБА_1 про присвоєння банком її грошових коштів, сплачених нею у квітні 2018 року у сумі 2 780 гривень 72 копійки та у січні 2019 року 5 157 гривень 58 копійок, не відповідає дійсності, оскільки вони були утриманні з її суддівської винагороди у межах виконавчого провадження ВП № 51005872 та були зараховані в рахунок погашення кредитної заборгованості 15 квітня 2018 року у сумі 106,25 доларів США (платіж від у квітня 2018 року на суму 2 780 гривень 72 копійки) та 20 лютого 2019 року у сумі 189,80 доларів США (платіж від січня 2019 року на суму 5 157 гривень 58 копійок). Тому вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , в частині зобов`язання банку зарахувати дані платежі в рахунок погашення кредитної заборгованості та стягнення штрафних санкцій передбачених п. п. 4.1 та 4.2 цього договору та інфляційних витрат передбачених ст. 625 ЦК України є надуманими та такими, що не підтверджені жодними доказами. Також вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з банку штрафних санкцій за несвоєчасне зарахування п`яти платежів, оскільки платіж в сумі 18 761 гривня 76 копійок в рахунок оплати штрафних санкцій було здійснено саме 23 листопада 2017 року, а не протягом 6 місяців, починаючи з квітня 2017 року, як про те стверджує ОСОБА_1 . Вказує, що остання не надано суду жодного доказу на підтвердження завдання їй банком збитків та моральної школи, а тому вважає, що позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про зобов`язання банку повернути правовстановлюючі документи зазначає, що по-перше, відповідно до вимог п. 18.11 договору іпотеки № 00204rd від 04 квітня 2008 року, ОСОБА_1 самостійно зобов`язалася передати оригінали правовстановлюючих документів на предмет іпотеки на зберігання іпотекодержателю до дати остаточного погашення заборгованості за кредитом. По-друге, рішення ВССУ від 13 листопада 2013 року у справі № 419/607/12 ОСОБА_1 у повному обсязі не виконано, стягнення кредитної заборгованості здійснюється в рамках виконавчого провадження № 51005872, а тому вважає, що умови договору іпотеки є чинними, а підстави для повернення правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, до повного погашення заборгованості відсутні. З цих підстав, прохає суд у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до банку відмовити в повному обсязі.

10 листопада 2020 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог (том 2, а. с. 73-82), зокрема, в частині стягнення з банку на її користь у зв`язку з несвоєчасним та неповним зарахуванням внесених платежів за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року на виконання ухвали ВССУ від 13 листопада 2013 року у справі № 419/607/12, а також невиконанням законних вимог щодо повернення правовстановлюючих документів на належне їй домоволодіння, заборгованість у сумі 105 147 гривень 86 копійок, яка складається з: пені у розмірі 0,3 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п. 4.1 кредитного договору) 74 гривні 76 копійок; штрафу у розмірі 10 % від суми простроченого платежу (п. 4.2 кредитного договору) 2 673 гривні 63 копійки; суми інфляції за період прострочення 1 751 гривня 90 копійок; 3 % річних від простроченої суми 747 гривень 57 копійок та 100 000 гривень моральної шкоди.

В обґрунтування заяви про збільшення позовних вимог в цій частині зазначає, що у зв`язку з неправомірними діями банку щодо не зарахування (привласнення) та несвоєчасного зарахування здійснених нею платежів по кредитному договору на виконання рішення суду, безпідставне нарахування банком інфляційного збільшення боргу на суму боргу без урахування сплачених нею платежів на виконання рішення суду, а також штучне збільшення боргу шляхом нарахування інфляційного збільшення на додаткове обтяження (проценти; штраф, стягнутий за рішенням суду, який не зараховувався банком більше 8 місяців), незаконною відмовою банку повернути їй правовстановлюючі документи на належне їй домоволодіння, що на її думку, порушує її законні права, як власника предмета іпотеки, а також порушує її законні інтереси, як споживача банківських послуг, внаслідок чого їй була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, внаслідок чого вона змушена звертатись до суду за захистом своїх прав, нести витрати на судового експерта, витрачати час на численні судові засідання, відриваючись від роботи, сім`ї та занять, а тому з урахуванням завданих їй душевних страждань та їх характеру, прохає суду стягнути з банку на її користь моральну шкоду у сумі 100 000 гривень, що вважає справедливою сатисфакцією в даних правових відносинах.

24 листопада 2020 року на адресу суду надійшла заява представника банку адвоката Мовчана О.С. про зменшення позовних вимог з 108 378 гривень 72 копійки до 103 617 гривень 46 копійок (том 2, а. с. 93 та на звороті).

В обґрунтування заяви зазначає, що банком було здійснено перевірку розрахунку та встановлено, що кредитна заборгованість ОСОБА_1 погашена на суму 232 809 гривень 93 копійки, тоді як залишок заборгованості становить 311 719 гривень 39 копійок, відтак інфляційні витрати внаслідок невиконання рішення суду становлять 103 617 гривень 46 копійок.

01 березня 2021 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог (том 2, а. с. 119-131), зокрема, в частині стягнення з банку на її користь у зв`язку з несвоєчасним та неповним зарахуванням внесених платежів за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року на виконання ухвали ВССУ від 13 листопада 2013 року у справі № 419/607/12, а також невиконанням законних вимог щодо повернення правовстановлюючих документів на належне їй домоволодіння, заборгованість у сумі 105 632 гривні 99 копійок, яка складається з: пені у розмірі 0,3 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п. 4.1 кредитного договору) 81 гривня 57 копійок; штрафу у розмірі 10 % від суми простроченого платежу (п. 4.2 кредитного договору) 2 670 гривень 01 копійка; суми інфляції за період прострочення 2 065 гривень 62 копійки; 3 % річних від простроченої суми 815 гривень 79 копійок та 100 000 гривень моральної шкоди.

Ухвалою суду від 31 січня 2024 року справу прийнято до свого провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 18 березня 2024 року (том 11, а. с. 41).

Ухвалою суду від 18 березня 2024 року у справі закрито підготовче судове засідання, справу призначено справу до розгляду по суті (том 11, а. с. 52).

29 квітня 2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 по суті справи (том 11, а. с. 167), в яких вона позовні вимоги банку не визнає, проти їх задоволення заперечує. Стверджує, що відсутні правові підстави для задоволення первісного позову банку, оскільки нею кредитні зобов`язання перед банком фактично виконані, виконавчі провадження закінчені, що визнано представником банку у судовому засіданні, а відтак дана обставина в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Однак, банк їй довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором не дає, заходів щодо коригування актуальної інформації в Українському Бюро Кредитних Історій не вживає. Вказує, що відсутність правових підстав для задоволення первісного позову банку підтверджується преюдиційним рішенням, зокрема постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17, в якій судом вказано на те, що стягнення судами кредитної заборгованості в національній валюті в еквіваленті за курсом НБУ не змінює змісту такого зобов`язання, не є перешкодою для обрахунку кредитором 3 % річних у валюті зобов`язання та не свідчить про інший предмет спору. Тому вважає, що позов банку не підлягає задоволенню, оскільки індекс інфляції стягненню не підлягає за валютним договором. Щодо правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог зазначає наступне. Так, вказує на те, що незаконна відмова банку від повернення їй правовстановлюючих документів на належне їй домоволодіння та земельну ділянку, яка навіть не є предметом іпотеки, порушує її законні права як споживача банківських послуг, а також умови п. п. 18.11 договору іпотеки № 00204 від 04 квітня 2008 року та норми ст. ст. 936, 938, 949, 953 ЦК України. Крім того, зазначає, що банком порушено умови п. п. 1.2.2 та п. 3.4 кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 00206/RD в частині своєчасного зарахування здійснених нею платежів по кредиту, оскільки такі взагалі привласнені банком, що в свою чергу, порушує вимоги ст. ст. 1068, 1073 ЦК України. Стверджує, що такими діями банку також порушено п. п. 4.1 та 4.2 кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 00206/RD, ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів і Україні» та ст. ст. 11, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», чим їй, в свою чергу, завдано збитків та моральну шкоду, а тому вважає, що її зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Представник ПАТ «МТБ Банк» - адвокат Мовчан О.С., у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги банку підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити. Водночас, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, прохав суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі (том 11, а. с. 207).

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності (том 11, а. с. 208), в якій позовні вимоги банку не визнала, проти їх задоволення заперечувала, натомість зустрічний позов підтримала в повному обсязі, прохала суд його задовольнити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 04 квітня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», який перейменовано на ПАТ «МТБ БАНК», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 00206/RD, відповідно до умов якого останній надано банком кредитні кошти терміном з 04 квітня 2008 року до 03 квітня 2028 року включно, у вигляді непоновлювальної лінії у сумі 70 572 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості, у сумі 58 000 доларів США, а також у сумі 6 192 доларів США на сплату страхових платежів та 6 380 доларів США на сплату страхових платежів від нещасних випадків зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11,9 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом та зі сплатою комісії за обслуговування кредиту 0 гривень, комісії за надання кредиту 292 гривні 90 копійок (том 1, а. с. 246-249 та на звороті).

18 грудня 2009 року до вказаного договору сторонами було укладено додаткову угоду № 1, за умовами якої, зокрема, сторони дійшли згоди, що на дату підписання цієї додаткової угоди заборгованість за основним боргом за кредитним договором складає 56 607,66 доларів США, та пункт 1.1 кредитного договору викладено в новій редакції, де, зокрема, термін погашення змінено на 03 квітня 2029 року (том 1, а. с. 250-259).

04 квітня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 надає в іпотеку банку нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_1 (том 2, а. с. 16-20).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2013 року у справі № 419/607/12 позовні вимоги ПАТ «МАРФІН БАНК» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «МАРФІН БАНК» заборгованість за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року у сумі 526 067 гривень 56 копійок, з яких: кредитні кошти - 447 706 гривень 05 копійок; проценти на основну суму боргу - 77 461 гривня 51 копійка; пеня за несплачену суму кредиту - 300 гривень; пеня за несплачені проценти за користування кредитом - 300 гривень; штраф за невиконання прийнятих зобов`язань - 300 гривень та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219 гривень, а всього 529 286 гривень 56 копійок (том 1, а. с. 5а-10).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року вказане рішення суду від 01 червня 2013 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ПАТ «МАРФІН БАНК» задоволено та стягнено солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 04 квітня 2008 року станом на 16 січня 2012 року, яка складається з: кредитних коштів - 56 034,70 доларів США, що складає 447 706 гривень 05 копійок; процентів на основну суму боргу - 9 695,05 доларів США, що складає 77 461 гривню 51 копійку; пені за несплачену суму кредиту - 300 гривень; пені за несплачені проценти за користування кредитом - 300 гривень; штрафу за невиконання прийнятих зобов`язань - 18 761 гривня 76 копійок, а всього 544 529 гривень 32 копійки, та вирішено питання розподілу судових витрат (том 1, а. с. 12-16).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року вищевказане рішення апеляційного суду в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «МАРФІН БАНК» заборгованості за кредитним договором в сумі 544 529 гривень 32 копійки, з яких: кредитні кошти 447 706 гривень 05 копійок, проценти на основну суму боргу 77 461 гривня 51 копійки, пеня за несплачену суму кредиту 300 гривень, пеня за несплачені проценти за користування кредитом 300 гривень скасовано, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «МАРФІН БАНК» заборгованості за кредитним договором у сумі 526 067 гривень 56 копійок, з яких: кредитні кошти - 447 706 гривень 05 копійок, проценти на основну суму боргу - 77 461 гривня 51 копійка, пеня за несплачену суму кредиту - 300 гривень, пеня за несплачені проценти за користування кредитом - 300 гривень, залишено в силі. Рішення апеляційного суду в частині стягнення з ОСОБА_1 штрафу за невиконання взятих зобов`язань у розмірі 18 761 гривня 76 копійок залишено в силі (том 1, а. с. 17-22).

Постановою старшого державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Грекової А.В. від 05 травня 2016 року відкрито виконавче провадження № 51005872 з виконання виконавчого листа № 419/607/12 (том 1, а. с. 55) щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості у сумі 526 067 гривень 56 копійок.

Крім того, постановою старшого державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Грекової А.В. від 05 травня 2016 року відкрито виконавче провадження № 51005972 з виконання виконавчого листа № 419/607/12 (том 1, а. с. 53) щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь банку штрафу за невиконання прийнятих зобов`язань у сумі 18 761 гривня 76 копійок.

25 січня 2017 року постановами старшого державного виконавця Чечелівського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Титова С.І. у виконавчих провадженнях № 51005872 та № 51005972 звернено стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 (том 1, а. с. 54, 56).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2017 року у справі № 204/5698/17 (том 1, а. с. 57-58), задоволено заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Визнано виконавчий лист № 2, виданий Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 29 січня 2015 року у справі № 419/607/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» штрафу за невиконання прийнятих зобов`язань у розмірі 18 761 гривня 76 копійок, таким що не підлягає виконанню.

Так, зі змісту вказаної ухвали суду, з-поміж іншого, вбачається, що 20 жовтня 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про закриття виконавчого провадження ВП № 51005972 у зв`язку з його повним виконанням.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2015 року у справі № 204/4089/15-ц частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 04 квітня 2008 року та укладеним в його забезпечення договором іпотеки, яка станом на 27 квітня 2015 року становила 83 788,66 долари США, що еквівалентно за курсом НБУ на 27 квітня 2015 року 1 881 189 гривень 48 копійок, з яких: кредитних коштів - 54 441,51 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на 27 квітня 2015 року 1 222 299 гривень; процентів на основну суму боргу - 29 347,15 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на 27 квітня 2015 року 658 890 гривень 48 копійок; заборгованість за пенею та штрафами в сумі 1 745 692 гривні 34 копійки, з яких: пеня за несплачену суму кредиту, стягнута за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2013 року в частині, залишеній в силі, 300 гривень; пеня за несплачену суму кредиту за період з 27 квітня 2014 року по 26 квітня 2015 року 1 338 417 гривень 41 копійок; пеня за несплачені проценти за користування кредитом, стягнута за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2013 року в частині, залишеній в силі, 300 гривень; пеня за несплачені проценти за користування кредитом за період з 27 квітня 2014 року по 26 квітня 2015 року 192 478 гривень17 копійок; штраф, стягнутий за рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року, в частині, залишеній в силі за ухвалою суду від 13 листопада 2013 року у справі за невиконання прийнятих зобов`язань на підставі пункту 4.2.1 кредитного договору, 18 761 гривня 76 копійок; штраф, на підставі пункту 20 договору іпотеки за невиконання прийнятих зобов`язань, передбачених пунктом 18.1 договору іпотеки 97 717 гривень 50 копійок; штраф, на підставі пункту 20 договору іпотеки за невиконання прийнятих зобов`язань, передбачених пунктом 18.8 договору іпотеки - 97 717 гривень 50 копійок; звернено стягнення на предмет іпотеки житловий будинок, загальною площею 71,8 кв. м, житловою площею 42,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем С. П. 04 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1324, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за номером № 5726338 від 04 квітня 2008 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем С. П., що згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 квітня 2008 року за № 18337820, виданого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», зареєстрований як окремий виділений в натурі об`єкт права власності, шляхом продажу даного майна на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною продажу предмету іпотеки не нижче 390 870 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» судовий збір у сумі 3 654 гривні. В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ «Марфін Банк» про визнання договору іпотеки припиненим відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції від 17 листопада 2015 року змінено, доповнено резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту: «Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року».

Постановою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року касаційні скарги рішення апеляційного суду від 04 квітня 2016 року в частині вирішення позову ПАТ «МАРФІН БАНК» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційного інстанції, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання припиненим договору іпотеки судові рішення залишено без змін.

Останньою постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2015 року у справі № 204/4089/15-ц в частині задоволення позову ПАТ «Марфін Банк» скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову банку відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 204/4089/15-ц постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року змінено, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Так, судом було зазначено, що оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено пред`явленням банком у січні 2012 року позову до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак ПАТ «Марфін Банк» звернулося до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише у червні 2015 року, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, то підстави для задоволення позову відсутні.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2019 року у справі № 204/3530/17 у задоволенні позову ПАТ «МТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, в тому числі 3 % річних, відмовлено (том -1, а. с. 65-70 та на звороті).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2020 року у справі № 204/3530/17 рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2019 року в оскаржувальній частині залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17 рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «МТБ Банк» трьох процентів річних скасовано, позовні вимоги в цій частині задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «МТБ Банк» 92 579 гривень 33 копійки 3 % річних станом на 06 червня 2017 року. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ПАТ «МТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення штрафу змінено, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови (том 3, а. с. 52-62). Так, у цій справі, що переглядалася, нарахування трьох процентів річних за неповернення основного боргу за договором банком було проведено відповідно до поточної заборгованості у періоді нарахування з 06 червня 2014 року по 05 червня 2017 року, сума якої визначена у валюті зобов`язання згідно кредитного договору № 00206/RD від 04 квітня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» (станом на початок періоду в розмірі 54 441,51 долари США. Верховний Суд вказав на те, що за таких обставин суди не врахували того, що при обрахунку трьох процентів річних за основу може братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні; стягнення судами кредитної заборгованості в національній валюті в еквіваленті за курсом НБУ не змінює змісту такого зобов`язання, не є перешкодою обрахунку кредитором трьох процентів річних у валюті зобов`язання та не свідчить про інший предмет спору. Таким чином, Верховний Суд вказав на те, що суди зробили помилковий висновок про те, що три проценти річних нараховані позивачем виходячи із заборгованості станом на 06 червня 2017 року саме за кредитним договором, а не за рішенням суду, відповідно, про відмову у задоволенні позову в частині стягнення трьох процентів річних, нарахованих на основну суму боргу за кредитним договором.

03 лютого 2022 року постановою державного виконавця Чечелівського ВДВС у місті Дніпрі Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Савенко О.О. закінчено виконавче провадження ВП № 51005872 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку з його повним виконанням (том 3, а. с. 47).

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо позовних вимог банку про стягнення інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання, однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Приписами ст. 533 ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики), тобто таку саму суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Таким чином, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

За приписами ст. 1 Закону України Про індексацію грошових доходів населення індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Такий правовий висновкок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, і Верховний Суд від цього висновку не відступав.

Більш того, цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, та постановах Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц, від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц, від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц, від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18, від 16 березня 2021 року у справі № 905/392/20 та від 08 грудня 2022 року у справі № 921/542/20.

Так, у своїй постанові від 08 грудня 2022 року у справі № 921/542/20 Верховний Суд, разом з цим, вказав на те, що кредитор, який, керуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним крдитом у пред`явленому ним позові в національній валюті гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника в цій валюті, має право за ч. 2 ст. 625 ЦК України на нарахування індексу інфляції на таку заборгованість боржника за весь час прострочення виконання ним грошового зобов`язання.

Отже, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Водночас індексація не застосовується, а передбаченні ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати не нараховуються у разі прострочення зобов`язання, визначеного в іноземній валюті.

Як вбачається з матеріалів справи, за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року ОСОБА_1 отримано від банку кредит в іноземній валюті доларах США.

Таким чином, предметом укладеного між сторонами договору кредиту є іноземна валюта в доларах США.

Звертаючись з вказаним позовом до суду, ПАТ «МТБ Банк» здійснював нарахування інфляційних втрат за період з 03 травня 2017 року по 28 лютого 2020 року, виходячи із розміру поточної заборгованості, сума якої визначена у гривні, відповідно до рішення суду у справі № 419/607/12.

Натомість, Верховний Суд у своїй постанові від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17 вказав, що судовими рішеннями у справі № 419/607/12 встановлено, що сума боргу (кредитних коштів) станом на 16 січня 2012 року становила 56 034,70 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ складає 447 706 гривень 05 копійок, а тому стягнення судами кредитної заборгованості в національній валюті в еквіваленті за курсом НБУ не змінює змісту такого зобов`язання, та не є перешкодою обрахунку кредитором трьох процентів річних у валюті зобов`язання та не свідчить про інший предмет спору.

З огляду на викладене, враховуючи те, що банком заявлено вимоги про стягнення з ОСОБА_1 інфляційнийх втрат понесених у зв`язку з невиконанням останньою рішення суду у справі № 419/607/12, однак стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті гривні, натомість, предметом укладеного між сторонами договору кредиту є іноземна валюта в доларах США, а заборгованість (сума боргу/кредитних коштів) у справі № 419/607/12 встановлена судом станом на 16 січня 2012 року у доларах США, в еквіваленті за курсом НБУ, що в свою чергу, не змінює змісту такого зобов`язання (валютного) та не свідчить про інший предмет спору, а відтак і втрати від знецінення національної валюти у такому грошовому зобов`язанні внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, а не шляхом стягнення інфляційних втрат, а відтак суд доходить переконливого висновку про те, що позовні вимоги ПАТ МТБ Банк до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат у сумі 103 617 гривень 46 копійок задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зарахування платежів, суд зазначає наступне.

Так, звертаючись до суду із зустрічним позовом до банку, ОСОБА_1 , з-поміж іншого, посилалася на те, що банком не зараховано внесені нею платежі за 10 травня 2018 року на суму 2 780 гривень 72 копійки та 30 січня 2019 року на суму 5 157 гривень 58 копійок Тому, остання прохала суд зобов`язати банк зарахувати вказані платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 04 квітня 2008 року № 00206/RD (у виконавчому провадженні) та здійснити перерахунок суми боргу.

Натомість суд зазначає, що не приймає до уваги вказані доводи позивачки, оскільки вони спростовані матеріалами справи.

Так, приписами п. 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що первинні документи і додатки до них це документи, що фіксують факт виконання господарських операцій і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах. До них відносяться: касові, банківські документи, ордери, повідомлення банків і переказні вимоги, виписки банків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, наряди на роботу, акти про приймання, здавання і списання майна й матеріалів, квитанції і накладні з обліку товарно-матеріальних цінностей, рахунки-фактури, авансові звіти тощо.

На спростування заявлених ОСОБА_1 вимог банком надано виписку по розрахунковому рахунку останньої, з якої вбачається, що утримана/сплачена ТУ ДСА в Дніпропетровській області в рахунок погашення її кредитної заборгованості, згідно з постановою державного виконавця від 25 січня 2017 року у ВП № 51005872, сума 2 780 гривень 72 копійки, згідно платіжного доручення № 2120 від 10 травня 2018 року, опрацьована/проведена ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області 11 травня 2018 року (том 2, а. с. 159) та зарахована банком 15 травня 2018 року у сумі 106,25 доларів США (том 1, а. с. 88).

В свою чергу, утримана/сплачена ТУ ДСА в Дніпропетровській області в рахунок погашення її кредитної заборгованості, згідно з постановою державного виконавця від 25 січня 2017 року у ВП № 51005872, сума 5 157 гривень 58 копійок, відповідно до платіжного доручення № 186 від 30 січня 2019 року, опрацьована/проведена ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області 31 січня 2019 року (том 2, а. с. 160) та зарахована банком 20 лютого 2019 року у сумі 189,8 доларів США (том 1, а. с. 88 на звороті).

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що заявлені ОСОБА_1 вимоги про зобов`язання банку зарахувати вказані платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 04 квітня 2008 року № 00206/RD (у виконавчому провадженні) та здійснити перерахунок суми боргу є необгрунтованими та безпідставними, оскільки спростовані матеріалами справи, а відтак у їх задоволенні слід відмовити.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ МТБ Банк збитків заподіяних несвоєчасним зарахуванням коштів, суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 посилалася на те, що банком порушено умови п. п. 1.2.2 та п. 3.4 кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 00206/RD в частині своєчасного зарахування здійснених нею платежів по кредиту, а деякі з них взагалі привласнені, що в свою чергу порушує вимог п. п. 4.1 та 4.2 кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 00206/RD, ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів і Україні» та ст. ст. 11, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», та чим їй, відповідно, завдано збитків/заборгованість та моральну шкоду, у сумі 105 632 гривні 99 копійок, яка складається з: пені у розмірі 0,3 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п. 4.1 кредитного договору) 81 гривня 57 копійок; штрафу у розмірі 10 % від суми простроченого платежу (п. 4.2 кредитного договору) 2 670 гривень 01 копійка; суми інфляції за період прострочення 2 065 гривень 62 копійки; 3 % річних від простроченої суми 815 гривень 79 копійок та 100 000 гривень моральної шкоди.

Однак, суд не може погодитися з указаними доводами ОСОБА_1 , з огляду на наступне.

Так, приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Водночас, судом встановлено, що вимогами п. 1.2.2 кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 00206/RD передбачено, що банк відкриває позичальнику поточний/картковий рахунок № НОМЕР_1 відповідно з нормативно-правовими актами НБУ, що регламентують порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній та іноземній валюті та здійснює розрахунково-касове обслуговування відповідно з діючим законодавством. Банк забезпечує своєчасне зарахування і збереження грошових коштів, що знаходяться на рахунку позичальника, а також їх видачу. За вимогою позичальника надає витяги по цьому рахунку. Гарантує таємницю операції. Без згоди позичальника відомості третім особам по питаннях проведення операцій по рахунку можуть бути надані банком лише у випадках, передбачених діючим законодавством України.

Пунктом 3.4 даного кредитного договору визначено, що для погашення заборгованості за цим договором, у тому числі комісії й відсотків за користування кредитом, позичальник надає банку кошти на рахунки передбачені п. 1.2 цього договору для зарахування коштів. Банк здійснює погашення заборгованості за кредитом у порядку, зазначеному п. 3.2 даного договору. Зазначені платежі повинні бути здійснені позичальником протягом операційного часу банку (до 15:30). Платежі прийняті банком пізніше вказаного часу зараховуються наступного банківського дня.

Відповідальність сторін по вказаному кредитному договору передбачена пунктом 4.

Так, зокрема, пунктом 4.1 цього договору визначено, що при порушенні позичальником протягом терміну дії даного договору будь-якого із зобов`язань, передбачених п. п. 1.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4, 2.2.7.1 цього договору, банк нараховує, а позичальник зобов`язується сплатити банку за кожний прострочений платіж за кожним окремим зобов`язанням пеню в розмірі 0,3 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не менше 20 гривень за кожний прострочений платіж за кожним зобов`язанням окремо. Сплата пені здійснюється в гривні за курсом НБУ на дату нарахування на рахунок зазначений у п. 1.2 даного договору. Нарахування банком пені та зобов`язання позичальника по сплаті пені на умовах цього пункту здійснюються стільки разів, скільки разів позичальником було допущено порушення зобов`язань, передбачених п. п. 1.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4, 2.2.7.1 даного договору.

Пунктом 4.2 цього договору передбачено відповідальність позичальника за кожний випадок порушення на строк більше ніж 60 календарних днів зобов`язань по поверненню кредиту, сплата відсотків та комісії, встановлених в п. 1.1 даного договору, за яким банк має право нараховувати, а позичальник зобов`язаний сплатити на першу вимогу банку, штраф у розмірі 10 % від суми простроченого платежу, на рахунок, зазначений у п. 1.2 цього договору. Сплата штрафу здійснюється в гривні за курсом НБУ на дату нарахування.

З указаного убачається, що даними пунктами кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 00206/RD, на які посилається ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог в цій частині, передбачено виключно відповідальність позичальника ( ОСОБА_1 ), а не банку.

Натомість, приписами ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено відповідальність банків при здійсненні переказу.

Так, зокрема, пунктом 32.1 ст. 32 вказаного Закону передбачено, що банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть відповідальність перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Приписами п. 32.1.1 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що банки, які уклали агентські договори з юридичними особами (комерційними агентами), несуть відповідальність перед платником та отримувачем, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Відповідно до вимог п. 32.2 ст. 32. Цього Закону, у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на цей переказ банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

У разі порушення банком, що обслуговує отримувача, строків завершення переказу цей банк зобов`язаний сплатити отримувачу пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. В цьому випадку платник не несе відповідальності за прострочення перед отримувачем.

Платник має право на відшкодування банком, що обслуговує отримувача, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків завершення переказу, встановлених п. 30.2 ст. 30 цього Закону.

В свою чергу, отримувач має право на відшкодування банком, що обслуговує платника, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків виконання документа на переказ.

Згідно з вимогами п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених п. 22.6 ст. 22 цього Закону.

При цьому, приписами п. 30.2 ст. 30 даного Закону визначено, що банк отримувача в разі надходження суми переказу протягом операційного дня зобов`язаний її зарахувати на рахунок отримувача або виплатити йому в готівковій формі в той самий день або в день (дати валютування), зазначений платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки.

Відповідно до вимог п. 22.6 ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», обслуговуючий платника банк у розрахунковому документі зобов`язаний перевірити відповідність номера рахунка платника та коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України/реєстраційним (обліковим) номером платника податків/реєстраційним номером облікової картки платника податків - фізичної особи (серії та номера паспорта, якщо фізична особа відмовилася від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та має відмітку в паспорті) і приймати цей документ лише в разі їх збігу. Крім цього, обслуговуючий платника банк перевіряє повноту, цілісність і достовірність цього розрахункового документа в порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України. У разі недотримання зазначених вимог відповідальність за шкоду, заподіяну платнику, покладається на банк, що обслуговує платника.

Обслуговуючий отримувача банк у розрахунковому документі зобов`язаний перевірити відповідність номера рахунка отримувача та коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України/реєстраційним (обліковим) номером платника податків/реєстраційним номером облікової картки платника податків - фізичної особи (серії та номера паспорта, якщо фізична особа відмовилася від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та має відмітку в паспорті) і зараховувати кошти на рахунок отримувача лише в разі їх збігу. У противному разі банк, що обслуговує отримувача, має право затримати суму переказу на строк до чотирьох робочих днів. У разі неможливості встановлення належного отримувача банк, що обслуговує отримувача, зобов`язаний повернути кошти, переказані за цим документом, банку, що обслуговує платника, із зазначенням причини їх повернення. У разі недотримання вищезазначеної вимоги відповідальність за шкоду, заподіяну суб`єктам переказу, покладається на банк, що обслуговує отримувача.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, платіж на суму 2 744 гривні 51 копійка, з призначенням «0501020; 2111; повернення коштів на кор. ПАТ «Марфін Банк» зг. пост. від 25.01.17, за дорученням № 911 від 29 березня 2017 року проведено банком платника 30 березня 2017 року, що підтверджується відповідним штемпелем та підписом працівника банку (том 2, а. с. 153).

Платіж на суму 5 294 гривні 45 копійок, з призначенням «0501020; 2111; повернення коштів на кор. ПАТ «Марфін Банк» зг. пост. від 25.01.17, за дорученням № 1322 від 27 квітня 2017 року проведено банком платника 28 квітня 2017 року, що підтверджується відповідним штемпелем та підписом працівника банку (том 2, а. с. 154).

В свою чергу, платіж на суму 5 184 гривні 76 копійок, з призначенням «0501020; 2111; повернення коштів на кор. ПАТ «Марфін Банк» зг. пост. від 25.01.17, за дорученням № 1854 від 30 травня 2017 року проведено банком платника 31 травня 2017 року, що підтверджується відповідним штемпелем та підписом працівника банку (том 2, а. с. 155).

Водночас, платіж на суму 5 508 гривень 60 копійок, з призначенням «0501020; 2111; повернення виконавч. збору зг. ВП № 51005872 від 25.01.17, за дорученням № 2313 від 29 червня 2017 року проведено банком платника 30 червня 2017 року, що підтверджується відповідним штемпелем та підписом працівника банку (том 2, а. с. 156).

Платіж на суму 6 492 гривні 62 копійки, з призначенням «0501020; 2111; повернення боргу зг. пост. від 25.01.17, за дорученням № 4459 від 27 липня 2017 року проведено банком платника 28 липня 2017 року, що підтверджується відповідним штемпелем та підписом працівника банку (том 2, а. с. 157).

В свою чергу, платіж на суму 4 391 гривня 06 копійок, з призначенням «0501020; 2111; повернення боргу зг. пост. від 25.01.17, за дорученням № 4898 від 29 серпня 2017 року проведено банком платника 30 серпня 2017 року, що підтверджується відповідним штемпелем та підписом працівника банку (том 2, а. с. 158).

Платіж на суму 2 780 гривень 72 копійки, з призначенням «0501020; 2111; утрим. кошт. для погаш. кред, зг. пост. від 25.01.17, ВП № 51005872, за дорученням № 2120 від 10 травня 2018 року проведено банком платника 11 травня 2018 року, що підтверджується відповідним штемпелем та підписом працівника банку (том 2, а. с. 159).

Разом з цим, судом встановлено, платіж на суму 5 157 гривень 58 копійок, з призначенням «0501020; 2111; утрим. кошт. із з/пл для погаш. кред. зг. пост. від 25.01.17, ВП № 51005872, за дорученням № 186 від 30 січня 2019 року проведено банком платника 31 січня 2019 року, що підтверджується відповідним штемпелем та підписом працівника банку (том 2, а. с. 160).

Натомість, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, вищевказані платежі за період березень-серпень 2017 року зараховані банком отримувачем ПАТ «Марфін Банком» 23 листопада 2017 року, що підтверджується випискою по розрахунковому рахунку ОСОБА_1 (том 1, а. с. 87 на звороті), із зазначенням призначення платежу: «погашение штрафа по КД № 00206/RD от 04.04.08 в размере 18 761,76 грн. в результате исправлений за 03-08.2017 (2 744.51, 5 294.45, 2 590.88, 2 754.30, 3 246.31, 2 131.31 грн), решение суда № 419/607/12 от 29.01.15 (ВП 51005972); платіж від 10 травня 2018 року (на суму 2 780 гривень, 72 копійки) 15 травня 2018 року, а від 30 січня 2019 року (на суму 5 157 гривень 58 копійок) 20 лютого 2019 року, що підтверджується випискою по розрахунковому рахунку ОСОБА_1 (том 1, а. с. 87 на звороті, 88 на звороті).

Водночас, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не оспорено того, що платником по вищевказаним платіжним дорученням є ТУ ДСАУ в Дніпропетровській області, а не ОСОБА_1 , а в свою чергу отримувачем є ПАТ «Марфін Банк».

З огляду на викладене, зважаючи на те, що ОСОБА_1 не є платником за вищевказаними платежами, а таким платником є ТУ ДСАУ в Дніпропетровській області, суд доходить висновку, що вона не має правових підстав для відшкодування збитків від банку за несвоєчасне зарахування цих коштів, відповідно її вимоги про стягнення збитків, пені, штрафів і моральної шкоди за несвоєчасне зарахування цих платежів є необґрунтованими, у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання банку повернути їй правовстановлюючі документи, суд зазначає наступне.

Так, звертаючись до суду зі зустрічною позовною заявою в частині позовних вимог про зобов`язання банку повернути їй правовстановлюючі документи ОСОБА_1 посилалася на те, що в рахунок забезпечення виконання нею зобов`язань за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року вона уклала з банком договір іпотеки, за умовами якого, з-поміж іншого, передала банку оригінали правовстановлюючих документів на предмет іпотеки будинок АДРЕСА_1 до дати остаточного погашення заборгованості за цим кредитним договором. ОСОБА_1 стверджувала, що зобов`язання за вказаним кредитним договором вона виконала в повному обсязі, але банк не повертає їй правовстановлюючі документи на будинок та землю, яка до того ж, не є предметом іпотеки, чим порушує її законні права як споживача банківських послуг, а також умови п. п. 18.11 договору іпотеки № 00204 від 04 квітня 2008 року та норми ст. ст. 936, 938, 949, 953 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 938 ЦК України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 945 ЦК України визначено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Нормами ч. 1 ст. 958 ЦК України встановлено, що зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Як вже встановлено судом, 04 квітня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки № 00206/rd від 04 квітня 2008 року, за яким ОСОБА_1 надає в іпотеку банку нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_1 (том 2, а. с. 16-20).

У пункті п. п. 18.11 п. 18 цього договору ОСОБА_1 , як іпотекодавець зобов`язалася одночасно з укладенням цього договору передати оригінали правовстановлюючих документів на предмет іпотеки на зберігання іпотекодержателю до дати остаточного погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до акту прийому-передачі оригіналів документів по кредиту від 04 квітня 2008 року (том 2, а. с. 37), 23 листопада 2010 року ОСОБА_1 (тоді ОСОБА_4 ) передала представнику ВАТ «Морський транспортний банк» Саакяну К.Л. оригінали наступних документів: 1) технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстровий № 21013001, дата виготовлення 28 березня 2008 року; 2) витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі правочинів № 5726338 від 04 квітня 2008 року; 3) договір купівлі-продажу № 1324 від 04 квітня 2008 року; 4) витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі правочинів № 5736220 від 07 квітня 2008 року; 5) витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18795849 від 13 травня 2008 року; 6) державний акт на право власності на земельну ділянку бланк серії ЯЖ № 749457 від 26 листопада 2009 року.

З указаного убачається, що ОСОБА_1 передала банку оригінали правовстановлюючих документів на предмет іпотеки на зберігання іпотекодержателю до дати остаточного погашення заборгованості за кредитним договором.

Як вже встановлено судом, підтверджено матеріалами справи (том 1, а. с. 57-58; том 3, а. с. 47), та, що власне не заперечувалося у судовому засіданні представником банку, ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором № 00206/RD, які визначені у рішенні суду у справі № 419/607/12 щодо дострокового стягнення з неї на користь банку заборгованості за вказаним кредитним договором виконано, а виконавчі провадження, за виконавчими листами у справі № 419/6074/12, з цих підстав закриті.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зверталася до банку із заявами на повернення вищевказаних правовстановлюючих документів (том 2, а. с. 38), натомість, банком їй у поверненні таких було відмовлено (том 2, а. с. 39).

Оскільки, за змістом п. 18.11 договору іпотеки № 00206/rd від 04 квітня 2008 року, строк повернення правовстановлюючих документів визначений датою остаточного погашення заборгованості за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року, яка по суті стягнута у виконавчому провадженні № 51005872 з примусового виконання рішення суду від 29 січня 2015 року у справі № 419/607/12 про дострокове стягнення такої заборгованості, та виконавчому провадженні № 51005972 щодо стягнення штрафу за не виконання такого зобов`язання, які в свою чергу закінчені у зв`язку з їх повним виконанням, то суд доходить переконливого висновку про те, що строк повернення таких документів настав, а відмова банку у такому поверненні документів є незаконною.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що 23 листопада 2010 року ОСОБА_1 , на виконання вимог п. 18.11 договору іпотеки№ 00206/rd від 04 квітня 2008 року, за актом прийому-передачі (том 2, а. с. 37) було передано представнику банку правовстановлюючі документи на предмет іпотеки до дня остаточного погашення нею заборгованості за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року, яка була визначена рішенням суду у справі 419/607/12 та фактично нею сплачена по виконавчим провадженням ВП № 51005872 та 51005972, у зв`язку з чим дані виконавчі провадження були закінчені, суд доходить переконливого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованими, підтвердженими належними, достатніми та допустимими доказами, а представником банку не спростовані, а відтак такими що підлягають задоволенню шляхом зобов`язання ПАТ «МТБ Банк» повернути ОСОБА_1 правовстановлюючі документи за актом прийому-передачі від 23 листопада 2010 року.

Ураховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «МТБ Банк» підлягають задоволенню частково, шляхом зобов`язання ПАТ «МТБ Банк» повернути ОСОБА_1 правовстановлюючі документи за Актом прийому-передачі від 23 листопада 2010 року оригіналів документів по кредиту ОСОБА_5 (кредитна справа № 00206/RD від 04 квітня 2008 року): 1) технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстровий № 21013001, дата виготовлення 28 березня 2008 року; 2) витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі правочинів № 5726338 від 04 квітня 2008 року; 3) договір купівлі-продажу № 1324 від 04 квітня 2008 року; 4) витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі правочинів № 5736220 від 07 квітня 2008 року; 5) витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18795849 від 13 травня 2008 року; 6) державний акт на право власності на земельну ділянку бланк серії ЯЖ № 749457 від 26 листопада 2009 року.

Оцінюючи у сукупності усі інші доводи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, при цьому остання була звільнена від сплати судового збору, то з ПАТ «МТБ Банк» на користь Держави підлягають стягненню судові витрати за одну немайнову вимогу у розмірі 2 102 гривні.

Ураховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 133, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» (65026, м. Одеса, Польський узвіз, буд. 11; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення інфляційних втрат внаслідок невиконання рішення суду залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» (65026, м. Одеса, Польський узвіз, буд. 11; ) про повернення правовстановлюючих документів, зарахування внесеної суми на погашення кредитної заборгованості, стягнення збитків та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» повернути ОСОБА_1 правовстановлюючі документи в оригіналі, передані 23 листопада 2010 року за Актом приймання-передачі оригіналів документів по кредиту ОСОБА_5 (кредитна справа № 00206/RD від 04 квітня 2008 року): 1) технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстровий № 21013001, дата виготовлення 28 березня 2008 року; 2) витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі правочинів № 5726338 від 04 квітня 2008 року; 3) договір купівлі-продажу № 1324 від 04 квітня 2008 року; 4) витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі правочинів № 5736220 від 07 квітня 2008 року; 5) витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18795849 від 13 травня 2008 року; 6) державний акт на право власності на земельну ділянку бланк серії ЯЖ № 749457 від 26 листопада 2009 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» на користь Держави судовий збір у сумі 2 102 (дві тисяча сто дві) гривні.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання його копії учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна