Єдиний унікальний номер 205/1037/25
Номер провадження2-к/205/2/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Костромітіної О. О.,

за участю секретаря судового засідання Михайленко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро клопотання ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Левицька Оксана Ігорівна, заінтересовані особи ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування управління-служба у справах дітей адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

22 січня 2025 року представник заявника ОСОБА_1 адвокат Левицька О. І., через систему «Електронний суд», звернулась до суду з вищевказаним клопотанням, в якому просили суд визнати на території України судове рішення № 0000278/2023 Суду першої інстанції № 16 м. Сарагоси (Королівство Іспанія) від 25.07.2023 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , укладеного між ними в м. Арадіппу (Кіпр) 22 березня 2013 року з усіма наслідками, що витікають, які тягне за собою це рішення, а саме опіка та піклування над спільною дочкою ОСОБА_4 та виключне здійснення сімейних повноважень/батьківських прав/батьківських обов`язків щодо спільної дочки ОСОБА_4 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначили, що 22 березня 2023 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_2 який вони зареєстрували у Арадіпу, Кіпр. Від спільного проживання в них народились дочка: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Солт-Лейк-Сіті, ОСОБА_5 , США. 25 липня 2023 року рішенням суду шлюб вказаний шлюб розірвано. В резолютивній частині рішення вказано: Задовольняючи позов, поданий паном ОСОБА_1 , інтереси якого представляє судовий повірений, пан ОСОБА_6 , проти пані ОСОБА_7 , що не відповіла на цей позов і ухиляється від судового процесу, я повинна прийняти рішення про розірвання шлюбу, укладеного між ними в м. Арадіппу (Кіпр) 22 березня 2013 року, з усіма наслідками, які тягне за собою це рішення. В той же час, я повинна прийняти рішення про прийняття наступних заходів особистого і майнового характеру: 1. На пана ОСОБА_8 покладається опіка та піклування над спільною дочкою ОСОБА_4 . 2. На пана ОСОБА_8 покладається виключне здійснення сімейних повноважень/батьківських прав/батьківських обов`язків шодо спільної дочки ОСОБА_4 . 3. В даний час недоцільно встановлювати ні будь-який конкретний режим відвідування між пані ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , ні ніяких конкретних аліментів на користь дівчинки. Без шкоди для того, що після того, як дівчинка і мати будуть знайдені і повернуті, або, у всякому разі - дівчинка, саме в органі виконання рішення буде якомога швидше визначена система спілкування, яка повинна бути встановлена з матір`ю після оцінки обставин, існуючих на той момент як по відношенню до дитини та її стану, так і по відношенню до матері, а також щодо розміру виплати, яку вона повинна вносити для покриття витрат і потреб дівчинки, і пов`язані з цим заходи. 4. Забороняється виїзд неповнолітньої ОСОБА_4 з національної території, за винятком випадків попереднього дозволу суду, а також забороняється видача паспорта або, у відповідних випадках, його продовження зазначеній дитині. ОСОБА_2 була повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції №16 м. Сарагоси, оскільки їй було вручено повістку та крім того вона надала суду копію свого особистого паспорту та просила про перенесення судового засідання. Оскільки між Україною та Іспанією не укладено договору про правову допомогу, то рішення суду Іспанії визнається в Україні за принципом взаємності і відсутність двостороннього Договору із Іспанією не може бути підставою для невизнання рішення. При цьому, визнання зазначеного рішення суду в Україні необхідне заявнику для отримання опіки над дитиною та повернути неповнолітню ОСОБА_4 до фактичного місця проживання у Королівстві Іспанія. 22 травня 2023 року ОСОБА_2 разом з дитиною виїхала до України без письмової згоди батька дитини. Заявник не надавав своєї письмової згоди на виїзд дитини та на переїзд дитини на постійне місце проживання до України, а тому вважає, що відповідачка самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дочки і визначила її нове місце проживання в Україні, чим порушує право дитини на належне батьківське виховання та право позивача брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини, та право позивача визначено судом про встановлення опіки. Крім того, 27 лютого 2024 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська визнано незаконним вивезення ОСОБА_2 з Королівства Іспанія на територію України малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зобов`язано ОСОБА_2 повернути малолітню дитину ОСОБА_4 до місця постійного проживання в Королівстві Іспанія, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язано ОСОБА_2 передати малолітню дитину ОСОБА_4 батьку дитини ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини в державу постійного проживання Королівство Іспанія, та покласти на ОСОБА_1 витрати пов`язані з поверненням дитини в державу постійного проживання Королівство Іспанія. Допущено негайне виконання рішення в частині повернення малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Королівства Іспанії. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду із даним клопотанням.

Ухвалою судді від 31 березня 2025 року клопотання призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 11 квітня 2025 року за клопотанням представника заявника ОСОБА_1 адвоката Левицької О. І. залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування управління-службу у справах дітей адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради.

Представник заявника адвокат Левицька О. І. в судове засідання не з`явилась, однак надала суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі заявника, в якій також зазначила, що заявлені вимоги клопотання підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась за невідомими суду причинами, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, а саме шляхом направлення судових повісток засобами поштового зв`язку на адресу її реєстрації, а також шляхом публікацій оголошень на офіційному веб-порталі судової влади. Заяв про поважність причин неявки, відкладення розгляду справи, як і письмових заперечень проти заявленого клопотання суду подано не було.

Представник заінтересованої особи - Органу опіки та піклування управління-служби у справах дітей адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, в судове засідання не з`явилась, однак надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без участі представника органу опіки та піклування, а також зазначила, що оскільки місце перебування дитини з матір`ю невідомо, орган опіки не має змоги в повному обсязі з`ясувати питання чи в інтересах дитини заявлено клопотання. Просила суд винести рішення в інтересах дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, доходить наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 22 березня 2013 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 укладено шлюб у ВРАЦС м. Нікосії (Кіпр), зареєстрований 22.03.2013 в реєстрі Арадіпу, Кіпр за № 22497, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб з перекладом з іспанської мови на українську.

Від даного шлюбу ОСОБА_11 та ОСОБА_13 мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією актового запису № 066375828, зареєстрований 02.09.2020 в місцевому реєстрі Штату Ютан, ВРАЦС м. Лос-Анджелес, з перекладом з іспанської мови на українську.

Рішенням Суду першої інстанції № 16 м. Сарагоси (Королівство Іспанія) № 0000278/2023 від 25.07.2023 (з перекладом з іспанської мови на українську та апостилем), оригінал якого долучено до матеріалів справи, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , укладений в м. Арадіппу (Кіпр) 22 березня 2013 року. Згідно резолютивної частини вказаного рішення: Задовольняючи позов, поданий паном ОСОБА_1 , інтереси якого представляє судовий повірений, пан ОСОБА_6 , проти пані ОСОБА_7 , що не відповіла на цей позов і ухиляється від судового процесу, я повинна прийняти рішення про розірвання шлюбу, укладеного між ними в м. Арадіппу (Кіпр) 22 березня 2013 року, з усіма витікаючими наслідками, які тягне за собою це рішення. В той же час, я повинна прийняти рішення про прийняття наступних заходів особистого і майнового характеру: 1. На пана ОСОБА_8 покладається опіка та піклування над спільною дочкою ОСОБА_4 . 2. На пана ОСОБА_8 покладається виключне здійснення сімейних повноважень/батьківських прав/батьківських обов`язків шодо спільної дочки ОСОБА_4 . 3. В даний час недоцільно встановлювати ні будь-який конкретний режим відвідування між пані ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , ні ніяких конкретних аліментів на користь дівчинки. Без шкоди для того, що після того, як дівчинка і мати будуть знайдені і повернуті, або, у всякому разі - дівчинка, саме в органі виконання рішення буде якомога швидше визначена система спілкування, яка повинна бути встановлена з матір`ю після оцінки обставин, існуючих на той момент як по відношенню до дитини та її стану, так і по відношенню до матері, а також щодо розміру виплати, яку вона повинна вносити для покриття витрат і потреб дівчинки, і пов`язані з цим заходи. 4. Забороняється виїзд неповнолітньої ОСОБА_4 з національної території, за винятком випадків попереднього дозволу суду, а також забороняється видача паспорта або, у відповідних випадках, його продовження зазначеній дитині.

Згідно листа Державної прикордонної служби України громадянка України неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перетнула державний кордон України у напрямку в`їзд 22.05.2023 через пункт пропуску «Лужанка», а також 10.09.2023 у напрямку виїзд, у супроводі матері через пункт пропуску «Могилів-Подільський».

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2024 позовні вимоги за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство юстиції України, орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визнання незаконним вивезення дитини та повернення дитини до місця постійного проживання задоволено, визнано незаконним вивезення ОСОБА_2 з Королівства Іспанія на територію України малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зобов`язано ОСОБА_2 повернути малолітню дитину ОСОБА_4 до місця постійного проживання в Королівстві Іспанія, у разі невиконання рішення в добровільному порядку, зобов`язано ОСОБА_2 передати малолітню дитину ОСОБА_4 батьку дитини ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини в державу постійного проживання Королівство Іспанія, та покладено на ОСОБА_1 витрати пов`язані з поверненням дитини в державу постійного проживання Королівство Іспанія, допущено негайне виконання рішення в частині повернення малолітньої дитини ОСОБА_4 до Королівства Іспанії, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені та документально підтверджені судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 2 147,20 грн., а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Так, для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.

В Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили (частина перша статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше (стаття 462 ЦПК України).

Вказана норма кореспондується зі статтею 11 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності (стаття 471 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 472 ЦПК України клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

У частині сьомій статті 473 ЦПК України у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 468 ЦПК України якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Цілями Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року (далі - Конвенція) є: визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини; визначити, яке право застосовується такими органами при здійсненні їхньої юрисдикції; визначити право, що забезпечується до батьківської відповідальності; забезпечити визнання та виконання таких заходів в усіх Договірних Державах; запровадити таке співробітництво між органами Договірних держав, яке може бути необхідним для досягнення цілей цієї Конвенції.

Відповідно до пункту 1 статті 52 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах рішення іноземного суду немайнового характеру, які не потребують виконання, винесені судом кожної договірної сторони, після набрання ними законної сили визнаються на територіях інших договірних сторін без спеціального провадження, якщо установою юстиції запитуваної договірної сторони раніше у цій справі не було винесено рішення, що набрало законної сили, або якщо згідно з цією Конвенцією, а в не передбачених нею випадках - відповідно до законодавства договірної сторони, на території якої рішення має бути виконано, ця справа не належить до виключної компетенції установ юстиції останньої. Положення цієї статті відносяться і до рішень з опіки і піклування, а також до рішень про розірвання шлюбу, винесеними установами, компетентними відповідно до законодавства договірної сторони, на території якої винесене рішення.

Згідно з статтею 2 Конвенції вона застосовується до дітей до моменту їхнього народження до досягнення ними 18 року.

У статті 3 Конвенції визначено, що заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися, зокрема, права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини.

Відповідно до статті 5 Конвенції судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання.

Відповідно до статті 24 Конвенції без шкоди для пункту 1 статті 23, будь-яка зацікавлена особа може звернутися до компетентних органів Договірної Держави з проханням про прийняття рішення щодо визнання або невизнання заходу, ужитого в іншій Договірній Державі. Процедура визначається правом Держави, в якій було подано прохання.

Ужиті органами Договірної Держави, визнаються в силу закону в усіх інших Договірних Державах (пункт 1 статті 23 Конвенції).

У пункті 2 статті 23 Конвенції у визнанні, однак, може бути відмовлено: a) якщо захід було вжито органом, юрисдикція якого не ґрунтувалася на одній з підстав, передбачених у Розділі II; b) якщо заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, у рамках судового або адміністративного провадження, без надання дитині можливості бути заслуханою в порушення основних принципів процедури Держави, в якій було подано прохання; c) на прохання будь-якої особи, яка стверджує, що захід порушує її батьківську відповідальність, якщо такого заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, без надання такій особі можливості бути заслуханою; d) якщо таке визнання явно суперечить публічному порядку Держави, в якій було подано прохання, з урахуванням найвищих інтересів дитини; e) якщо захід є несумісним із заходом, ужитим пізніше в не-Договірній Державі звичайного місця проживання дитини, у разі, якщо останній задовольняє вимоги визнання в Державі, в якій було подано прохання; f) якщо не дотримано процедури, передбаченої в статті 33.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2020 року в справі № 367/2761/17 (провадження № 61-22318св19).

Під публічним порядком слід розуміти правопорядок держави, визначені принципи і засади, які становлять основу існуючого у ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості й основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо). Публічний порядок будь-якої держави включає фундаментальні принципи і засади правосуддя, моралі, які держава має намір захистити навіть тоді, коли це не має прямого стосунку до самої держави; правила, які забезпечують фундаментальні політичні, соціальні та економічні інтереси держави; обов`язок держави з дотримання своїх зобов`язань перед іншими державами та міжнародними організаціями (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2019 року в справі № 761/39565/17 (провадження № 61-5333св19)).

Термін «публічний порядок» необхідно розуміти як оціночний критерій, елементи якого закріплені в публічно-правових нормативних актах держави, що визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави. Тому правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок. Такі принципи та засади стосуються, насамперед, національної безпеки країни, тобто захищеності державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При зверненні до суду з клопотанням про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, заявник та його представник зазначали, що визнання рішення суду № 0000278/2023 Суду першої інстанції № 16 м. Сарагоси (Королівство Іспанія) від 25.07.2023 необхідно заявнику для отримання опіки над дитиною та повернення неповнолітньої ОСОБА_4 до фактичного місця проживання у Королівстві Іспанія.

Судом встановлено, що між Україною та Королівством Іспанія міжнародні договори про правову допомогу і правові відносини у цивільних і сімейних справах не укладалися, а тому визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше (частина друга статті 462 ЦПК України; стаття 11 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Таким чином, принцип взаємності полягає в тому, що держава, що дотримується цього принципу, надає на своїй території аналогічні права і бере на себе аналогічні зобов`язання.

Крім того, Україна та Королівство Іспанія є Договірними Державами Конвенції.

Рішення суду № 0000278/2023 Суду першої інстанції № 16 м. Сарагоси (Королівство Іспанія) від 25.07.2023 ОСОБА_2 не оскаржувалось і станом на час розгляду даної справи набрало законної сили.

Клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до них будь-які зміни. Під час розгляду клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, суд вирішує лише процесуальне питання щодо виконання рішення іноземного суду, а не спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини.

Судом перевірено підстави для відмови у визнанні в України рішення № 0000278/2023 Суду першої інстанції № 16 м. Сарагоси (Королівство Іспанія) від 25.07.2023, проте їх не встановлено.

За таких обставин суд доходить висновку, що клопотання ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 222, 223, 471-473 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Левицька Оксана Ігорівна, заінтересовані особи ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування управління-служба у справах дітей адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, задовольнити.

Визнати на території України рішення № 0000278/2023 Суду першої інстанції № 16 м. Сарагоси (Королівство Іспанія) від 25 липня 2023 року про розірвання шлюбу та покладення опіки та піклування над дитиною ОСОБА_4 .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відомості про учасників справи:

Заявник - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин Іспанії, паспорт громадянина Іспанії серії НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Заінтересовані особи:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

Орган опіки та піклування управління-служба у справах дітей адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, , 49064, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, просп. Сергія Нігояна, 77.

Головуючий суддя О. О. Костромітіна

.