Провадження № 2/201/677/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді Куць О.О.,

за участю секретаря судового засідання Денисенко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя; та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації сплачених грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що ОСОБА_2 уклав кредитний договір №147-В/1Ц-05 від 24.01.2005 року, у межах якого отримав суму кредиту в розмірі 15000 доларів США для оплати вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка в той же день була передана ОСОБА_2 в іпотеку банку на підставі договору іпотеки №147-В/1Ц-05/1 від 24.01.2005 року.

На момент укладення кредитного договору №147-В/1Ц-05 від 24.01.2005 року відповідач та позивач перебували у дошлюбних відносинах, фактично вели спільне життя та планували укладення шлюбу.

21.10.2006 року між сторонами укладено шлюб.

В сімейних відносинах сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство та разом здійснювали сплату заборгованості за кредитним договором №147-В/1Ц-05 від 24.01.2005 року, яка була повністю погашена 23.01.2014 року.

У придбаній квартирі подружжя проживало з моменту укладення договору іпотеки №147-В/1Ц-05/1 від 24.01.2005 року та до 24.02.2022 року.

На підставі рішення суду у справі №201/3832/22 від 14.03.2023 року шлюб між сторонами було розірвано.

Після розірвання шлюбу позивач звернулася до суду з позовом про визнання квартири за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на її частину.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2023 року у справі 201/9130/22, яке набрало законної сили постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.02.2024 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Розглядаючи по суті спір, Дніпровський апеляційний суд у постанові від 27.02.2024 року зазначив, що кредит в розмірі 11942 долара США було погашено в період шлюбних відносин, отже вона, ОСОБА_1 , має право претендувати на частину погашених кредитних зобов`язань, тобто на 5971 долар США. Ця сума становить 22,5% від повної вартості квартири (від 26490 доларів США) або 1/5 її частину, а відтак вона не має право на частину зазначеної квартири. Відповідач ОСОБА_2 касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27.02.2024 року не подавав, відтак фактично погодився з висновками апеляційного суду, викладеними в мотивувальній частині постанови.

Отже, ОСОБА_1 вважає, що відповідач має повернути їй половину від суми коштів, які були внесені в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №147-В/1Ц-05 від 24.01.2005 року в період шлюбних відносин, а саме 5971 доларів США від кредитної заборгованості, яка залишилась станом на 10.11.2006 року у розмірі 11942 доларів США.

Враховуючи вищевикладене, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію в розмірі 22,5% вартості квартири в сумі 5971 доларів США за погашення половини кредитного зобов`язання в розмірі 11942 доларів США, яке виникло на підставі кредитного договору №147-В/1Ц-05 від 24.01.2005 року, а також просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь витрати на оплату судового збору та на професійну правничу допомогу (т.1, а.с. 1-8, 53-60).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 вересня 2024 року головуючим у справі визначено суддю Куць О.О. (т.1,а.с.45-46).

Ухвалою судді від 11 жовтня 2024 року відкрито провадження у даній цивільні справі та призначено підготовче засідання (т.1,а.с. 61-62).

Відповідач ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Біжко Ю.О. 06 листопада 2025 року направив до суду відзив на позовну заяву, в якому вказував, що дійсно шлюб між сторонами укладено 21.10.2006 року та його було розірвано рішенням суду від 14.03.2023 року.

24.01.2005 року, тобто майже за два роки до укладення шлюбу ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу на 81 000 грн. Відтак, сторона відповідача не погоджується з твердженням позивача, викладеними у позові про те, що квартира придбана сторонами у період їх сумісного проживання у фактичних шлюбних відносинах, оскільки вказане не відповідає дійсності та не підтверджено жодними належними доказами.

Відповідач зазначав, що на той час сторони мешкали кожен у своїх батьків та після реєстрації шлюбу ще близько 2-3 тижні продовжували проживати окремо, оскільки у придбаній квартирі проводилися оздоблювальні та будівельні роботи, квартира була не придатна для проживання. Крім того, вказані роботи проводилися за рахунок відповідача, оскільки на той час він був приватним підприємцем та мав стабільний дохід. Квартира була придбана виключно за особисті кошти відповідача.

З метою придбання спірної квартири відповідач до шлюбних відносин з позивачем отримав позику за кредитним договором №147-В/ІЦ-05 від 24.01.2005 року, який також було забезпечено іпотечним зобов`язанням на підставі договору іпотеки №147-В/ІЦ-05/1 від 24.01.2005 року. Позику було погашено відповідачем особисто, достроково, за його власні кошти, отримані від здійснення підприємницької діяльності до укладення шлюбу. Доказів протилежного стороною позивача суду не надано.

Також, дійсно, позивачем вже було ініційовано судовий процес щодо поділу майна подружжя справа №201/9130/22. Однак, внаслідок розгляду зазначеної справи, рішенням суду 27.12.2023 року, яке було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.02.2024 року, в задоволенні позову було відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю вимог. Щодо посилань сторони позивача на встановлені обставини в постанові суду апеляційної інстанції у зазначеній справі, як на преюдиційні факти для даної справи з приводу вартості квартири, відповідач наголошував, що судом апеляційної інстанції вартість квартири була відображена у постанові саме та, яка була погоджена сторонами договору іпотеки та відповідно не відображає дійсну вартість квартири за яку вона була придбана. Дійсна вартість квартири, належної відповідачу квартири була відображена у договорі купівлі-продажу квартири від 24.01.2005 року та становить 81 000 грн.

Крім того, залишок кредитної заборгованості за кредитним договором на момент початку шлюбних відносин між сторонами було відображено у постанові суду апеляційної інстанції лише із відомостей графіку погашення кредиту, що може свідчити лише про те, що сторонами кредитного договору дійсно було погоджено графік погашення кредиту та на 10.11.2006 року, відповідно до графіку платежів, залишок заборгованості за кредитом мав становити не більше - 11 942 доларів США. Однак, наведені обставини жодним чином не можуть свідчити про дійсний стан фактичного розрахунку за кредитним зобов`язанням відповідача відповідно до кредитного договору №147-В/ІЦ-05 від 24.01.2005 року та стану його заборгованості за кредитом, в тому числі на момент початку шлюбних відносин із позивачем. Фактично, відповідачем вносились обов`язкові платежі за кредитним договором №147-В/ІЦ-05 від 24.01.2005 року наперед та у сумах, які були більшими, ніж обов`язковий платіж, зафіксований у графіку погашення кредиту та, відповідно, заборгованість в повному обсязі була сплачена відповідачем достроково. Факт того, що позивач цими обставинами взагалі не володіє лише додатково підтверджує те, що вона жодного відношення до кредитного зобов`язання відповідача не мала, не сплачувала заборгованість та взагалі не цікавилась цим питанням. Відповідно, єдиним належним, допустимим та достовірним доказом дійсного стану та фактичного графіку розрахунку відповідача із банківською установою за кредитним договором №147-В/ІЦ-05 від 24.01.2005 року може бути лише деталізований розрахунок заборгованості із відображенням сум та дат фактичних платежів, внесених на погашення боргу.

За таких обставин, а також враховуючи що позивач не наводить жодних доказів на підтвердження факту проживання сторін до шлюбу однією сім`єю, а також не ставить перед судом питання щодо визнання цього факту, доводи, наведені в позовній заяві з приводу сумісного проживання до шлюбу, ведення спільного бюджету та оплатою нею боргу за кредитним договором є недоведеними. Відповідач сплачував заборгованість за своїм кредитним договором, яка в нього залишалась на момент укладення шлюбу саме за особисті кошти, отримані як заробіток від його трудової діяльності, які він отримував до шлюбу з позивачем. В свою чергу позивачкою ОСОБА_1 суду не представлено жодного доказу, який би свідчив про наявність у неї будь-яких доходів та її участі в оплаті заборгованості відповідача за кредитним договором №147-В/ІЦ-05 від 24.01.2005 року у період шлюбу за рахунок коштів, які б належали їй особисто або складали спільний бюджет із відповідачем. Відтак, з посиланням на положення СК України та правові позиції Верховного Суду, оскільки відповідачем підтверджено факт оплати кредитної заборгованості за рахунок особистих коштів, навіть у період перебування сторін у шлюбі, а позивачкою в свою чергу ці обставини не спростовано та не доведено належними та допустимими доказами факту спільної участі коштами або працею у погашенні цього боргу, відповідач наполягає на відмові у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т.1,а.с.89-95).

Ухвалою суду від 07 листопада 2024 року витребувано у АТ «УкрСиббанк» деталізований розрахунок (графiк) фактичного погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №147-В/ІЦ-05 від 24 січня 2005 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , із відображенням сум внесених чергових платежів та фактичних дат їх здійснення; у Головного управління ДПС у Дніпропетровській області відомості з державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 01 січня 2005 року по 23 січня 2014 року щодо ОСОБА_1 (т.1, а.с.136-137)

18 листопада 2024 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Котовича М.О. надала суду відповідь на відзив, в якому висловила незгоду з позицією відповідача.

На аргументи відповідача про спільне мешкання до реєстрації шлюбу та сплату оздоблювальних, ремонтних робіт вказувала, що твердження ОСОБА_2 про те, що він мав стабільний дохід, що на його думку підтверджується книгою обліку доходів та витрат підприємця, є хибними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки суми, які власноруч вписав відповідач до такої книги не підтверджені податковою інспекцією, яка навіть не отримала ці відомості, що в свою чергу ставить під сумнів зазначений відповідачем рівень доходів. Крім того, з посиланням на ч.2 ст. 61 СК України та практику Верховного Суду вказувала, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, одержана одним із подружжя, отже грошові кошти, які отримував відповідач, є об`єктом права спільної сумісної, отже один із подружжя має право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Крім того, сторони деякий час до реєстрації шлюбу перебували у дошлюбних відносинах, фактично вели спільне життя та планували укладення шлюбу. Відповідно до рішення суду від 27.12.2023 року у справі №201/9130/22 суд встановив, що сторони познайомились 02.09.2004 року, позивачка на той час майже рік працювала у Дніпропетровському регіональному інституті державного управління при Президентові України, її зарплата становила 1200 грн. на місяць. Тобто, з вищенаведеного висновку суду вбачається, що сторони мали дошлюбні стосунки та в подальшому відповідачем в інтересах сім`ї була придбана квартира за кредитні кошти, які повертались спільно сторонами під час їх шлюбу.

Щодо аргументу відповідача про особисте дострокове погашення боргу вказувала, що ОСОБА_2 не представлено жодного належного і допустимого доказу на підтвердження вказаного, відтак даний факт є недоведеним.

Отже, позивач просила позовну заяву задовольнити у повному обсязі на підставах, викладених у позові та відповіді на відзив. (т.1,а.с.145-146)

10 грудня 2024 року на виконання ухвали суду від 07 листопада 2024 року Головне управління ДПС у Дніпропетровській області надало суду відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела-суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з 1 кварталу 2010 року по 1 квартал 2014 року, та з 1 кварталу 2005 року по 1 квартал 2009 року відносно доходів ОСОБА_1 (т.1, а.с.158,159)

10 грудня 2024 року на виконання ухвали суду від 07 листопада 2024 року АТ «УКРСИББАНК» надало суду деталізований розрахунок фактичного погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №147-В/ІЦ-05 від 24.01.2005 року (т.1, а.с.162-191,192-196).

03 січня 2025 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Котовича М.О. надала суду клопотання про збільшення позовних вимог. В обґрунтування якого вказувала, що як вбачається з виписки АТ «УКРСИББАНК» за кредитним договором №147-В/ІЦ-05 від 24.01.2005 року, відповідачем за період з 24.01.2005 року по 13.11.2006 року було сплачено 2919 доларів США. Шлюб між сторонами укладено 21.10.2006 року. Згідно вказаної вище виписки, останній платіж, який було зроблено ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 було здійснено 11.10.2006 року, у сумі 139 доларів США, наступний платіж здійснено вже після реєстрації шлюбу, а саме 13.11.2006 року. Всього за кредитним договором було сплачено банку 31733,99 доларів США. Отже, за період з 13.11.2006 року по 15.10.2013 року за кредитним договором було сплачено грошові кошти у розмірі 28 814,99 доларів США. Відтак, оскільки сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.2006 року до 24.02.2022 року, позивач має право претендувати на половину від суми фактично сплачених за кредитним договором №147-В/ІЦ-05 від 24.01.2005 року коштів за вказаний проміжок часу, тобто на 14407,49 доларів США. Відтак, просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію від вартості квартири в сумі 14407,49 доларів США та судовий збір у розмірі 6017,04 грн. (т.1,а.с.201-203).

05 лютого 2025 року відповідач ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Біжко Ю.О. подав до суду зустрічний позов, в якому вказував, що після надходження документів від АТ «Укрсиббанк» щодо сум та дат фактичної оплати кредитних зобов`язань ОСОБА_2 відповідно до умов кредитного договору №147-В/ІЦ-05 від 24.01.2005 року, позивач скористалась своїм правом на збільшення повних вимог, про що було подано відповідне клопотання. Детально ознайомившись зі змістом клопотання про збільшення позовних вимог, сторона відповідача зазначає, що упродовж сімейного життя із позивачем, ним в інтересах сім`ї було укладено кредитний договір на значну суму грошових коштів, про який замовчує ОСОБА_1 та не викладає всі обставини та не наводить майно, яке в дійсності придбавалось подружжям за час шлюбу.

Так, між ОСОБА_2 та АТ «Укрсиббанк» було укладено кредитний договір №0 від 15.08.2008 року на придбання транспортного засобу марки Mitsubishi Galant, 2008 року випуску, на суму 28 528 доларів США. Заборгованість за наведеним кредитним договором №0 від 15.08.2008 року ОСОБА_2 була погашена також приблизно 12 років тому, та ані примірник кредитного договору, ані квитанції про погашення кредитної заборгованості в повному обсязі із датами та сумами платежів, в нього не зберіглися. У відповідача наявна лише довідка видана АТ «Укрсиббанк» №57-1-14/31/22 від 19.01.2023 року, відповідно до змісту якої вбачається, що кредитний договір №0 від 15.08.2008 року припинено у зв`язку з виконанням боржником усіх зобов`язань належним чином. Придбаний автомобіль марки Mitsubishi Galant, 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , було зареєстровано у встановленому законом порядку за ОСОБА_2 та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 14.08.2008 року, присвоєно державний номер НОМЕР_3 . Наразі автомобіль знаходиться у володінні та розпорядженні ОСОБА_1 , на зазначеному автомобілі вона разом зі своїм вітчимом - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01.03.2022 року перетнули кордон митної території України в зоні діяльності Закарпатської митниці та більше в Україну автомобіль не повертався. Тобто, ОСОБА_1 в одноособовому порядку заволоділа автомобілем, який було придбано за кредитні кошти у період спільного проживання та сімейного життя сторін, жодних компенсацій вартості, а також відшкодувань грошових кошів, витрачених на погашення кредитної заборгованості на придбання зазначеного автомобіля від останньої на користь ОСОБА_2 не надходило. Жодних пропозицій щодо сумісного володіння, розпорядження, відшкодування коштів, тощо, ОСОБА_1 не пропонує. Станом на сьогодні не вбачається можливим визначити ані вартість спірного автомобіля, ані суму грошових коштів, які фактично були сплачені за кредитним договором №0 від 15.08.2008 року. Отже, задля повного та всебічного розгляду даної справи, а також вирішення майнового спору, який виник між сторонами, не зазначенням усього переліку майна та грошових зобов`язань сторін, які мали місце під час шлюбу, відповідачем заявлено зустрічний позов у даній справі.

Відтак, оскільки ОСОБА_1 заволоділа в одностороньому порядку автомобілем, який був придбаний подружжям у період шлюбу та за кредитні кошти у попередньому розмірі 28 528 доларів США, які сплачувались у період шлюбу ОСОБА_2 то стягненню з останьої на користь ОСОБА_2 підлягає 1/2 суми від сплаченого боргу, а саме: 14 264 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 595 664, 64 грн. (т.1,а.с.215-217)

Ухвалою суду від 05 лютого 2025 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації сплачених грошових коштів за погашення кредитної заборгованості - залишено без руху. (т.1,а.с.228-230)

11 лютого 2025 року відповідач ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Біжко Ю.О. подав до суду заяву про усунення недоліків у зустрічній позовній заяві (т.1,а.с.231-232).

Ухвалою суду від 10 березня 2025 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації сплачених грошових коштів прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя. Витребувано у АТ «УкрСиббанк» деталізований розрахунок (графік) фактичного погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №0 від 15.08.2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , із відображенням сум внесених чергових платежів та фактичних дат їх здійснення (т.1, а.с.243-244).

01 квітня 2025 року на виконання ухвали суду від 10 березня 2025 року АТ «УКРСИББАНК» надано суду довідку-розрахунок заборгованості за кредитним договором №0 від 15.08.2008 року із відображенням сум внесених чергових платежів та фактичних дат їх здійснення станом на 03.12.2012 року (т.2, а.с.2-5).

02 квітня 2025 року позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Котовича М.О. надала суду відзив на зустрічну позовну заяву, у якому висловила незгоду з вимогами та обґрунтуваннями ОСОБА_2 , вважає їх такими, що не відповідають дійсності, нормам матеріального та процесуального права, зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Придбаний автомобіль було зареєстровано у встановленому Законом порядку за ОСОБА_2 та видано свідоцтво на його ім`я про реєстрацію транспортного засобу. Після державної реєстрації транспортного засобу сторони так само, як і у випадку з квартирою, компенсацію за яку просить стягнути позивач з відповідача в первісному позові, починають разом сплачувати грошові кошти на виконання кредитного договору №0. Отже, ОСОБА_2 як в 2008 році так і на сьогоднішній день є власником автомобіля Mitsubishi Galant, через що він вправі вчиняти щодо нього різні правочини, зокрема, продаж, дарування, тощо. Крім того, ОСОБА_2 стверджує, що на зазначеному автомобілі ОСОБА_1 разом зі своїм відчимом - ОСОБА_4 перетнули кордон митної території України, вказував, що ОСОБА_1 заволоділа вказаним автомобілем в одноособовому порядку. ОСОБА_1 вказувала, що з такими доводами ОСОБА_2 вона категорично не погоджується з огляду на те, що ОСОБА_2 сам собі протирічить. Крім того, ОСОБА_2 , залишаючись законним володільцем автомобаля Mitsubishi Galant, в січні 2023 року звертався до ВП№5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за ст.190 КК України. Водночас, як в самій заяві, так і в поясненнях до заяви неодноразово вказував, що він є власником транспортного засобу Mitsubishi Galant, і що останнім заволодів ОСОБА_4 , в той же час, не кажучи про те, що зазначеним автомобілем в одноособовому порядку заволоділа ОСОБА_1 . Також, долучена ОСОБА_2 відповідь ДМС України від 23.02.2023 року свідчить про те, що ОСОБА_4 перетнув кордон України на автомобілі Mitsubishi Galant, а не ОСОБА_1 . Отже, з огляду на вказане, ОСОБА_2 маніпулює фактами, просить суд стягнути грошову компенсацію за автомобіль Mitsubishi Galant, при цьому станом на сьогодні він є власником вказаного транспортного засобу, який окрім цього, за результатами досудового розслідування повинен буде повернутись у його розпорядження. Відтак, просила залишити зустрічну позовну заяву без задоволення (т.2, а.с.7-12).

Відповідач ОСОБА_2 через свого представника адвоката Біжко Ю.О. 10 квітня 2025 року надав суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. В обґрунтування останнього вказував, що ОСОБА_1 визнає факт того, що автомобіль Mitsubishi Galant, було придбано у період перебування її у шлюбі з ОСОБА_2 , за кредитні кошти, отримані на підставі кредитного договору №0, укладеного ОСОБА_2 в інтересах та на користь сім`ї. А також, визнає той факт, що погашення цього кредиту також відбувалось за спільні кошти, але не погоджується із фактом про те, що саме ОСОБА_1 в одноособовому порядку заволоділа автомобілем Mitsubishi Galant. Однак, ОСОБА_1 не наводить жодних доводів та обґрунтувань з приводу того, як саме, вона з неповнолітньою дитиною сторін, її матір`ю та вітчимом потрапили до Федеративної Республіки Німеччина, де вони наразі проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Також, ОСОБА_1 навмисно замовчує інформацію де перебуває автомобіль сторін зараз, після того, як вона із родиною перетнула на ньому кордон. Відповідно до дійсних обставин, які були зазначені позивачем у зустрічному позові, станом на теперішній час автомобіль знаходиться у володінні та розпорядженні ОСОБА_1 , на зазначеному автомобілі, вона разом з неповнолітнім сином сторін, а також зі своїм вітчимом ОСОБА_4 , 01.03.2022 року перетнули кордон митної території України в зоні діяльності Закарпатської митниці. Інформацією про повернення автомобіля на митну територію України ОСОБА_2 не володіє. На прохання, ОСОБА_2 щодо повернення автомобіля до України або вирішення питання про його поділ мирним шляхом - жодних пропозицій та відповідей від ОСОБА_1 не надходило, крім позовних заяв про стягнення саме з ОСОБА_2 грошових сум в порядку поділу майна подружжя. Щодо зауваження ОСОБА_1 про те, що автомобіль перетинав державний кордон саме під керуванням її вітчима ОСОБА_4 , відповідно до відповіді митної служби, зауважував, такий факт може мати місце, оскільки, перетин кордону відбувався, як вже було зазначено ОСОБА_1 , з неповнолітньою дитиною сторін, та її вітчимом - ОСОБА_4 , що відповідно, свідчить про те, що ОСОБА_1 зі своєю сім`єю перетинала кордон саме на спірному автомобілі та фактично ним володіє. Відтак, ОСОБА_2 зазначав, що жодних обґрунтованих заперечень на спростування його доводів, викладених в зустрічній позовній заяві, ОСОБА_1 не наведено. Просив зустрічні позовні вимоги у справі задовольнити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошову компенсацію сплачених грошових коштів за погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №0 від 15.08.2008 року у розмірі - 14 264 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 595 664, 64 грн. Судові витрати віднести на рахунок ОСОБА_1 (т.2,а.с.27-28)

29 травня 2025 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката Біжко Ю.О. надав суду заяву про збільшення зустрічних позовних вимог. Вказував, відповідно до інформації від АТ «Укрсиббанк», вбачається, що ОСОБА_2 за період з 15.08.2008 року по 03.12.2012 року фактично було сплачено за користування кредитом грошову суму у розмірі 38 925, 47 доларів США. Та відповідно, сума боргу, яка підлягає стягненню за зустрічним позовом з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 становить 19 462, 47 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 806 512, 38 грн. (із розрахунку 1 долар США дорівнює 41, 4388 грн. станом на 08.05.2025 року). Таким чином, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , вважає за необхідне збільшити позовні вимоги за зустрічним позовом та стягнути 19 462, 47 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 806 512, 38 грн. (т.2 ,а.с.47-48)

Ухвалою суду від 29 травня 2025 року було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. (т.2,а.с.53-56)

У судовому засіданні представник позивача адвокат Котович М.О. просив задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Біжко Ю.О. просила відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі. Також сторона відповідача наполягала на пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 24 січня 2005 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №147-В/ІЦ-05, за умовами якого Банком надано кредит у сумі 15000 доларів США. Цільове призначення (мета) кредиту: оплата 50% вартості квартири, що придбається у ОСОБА_3 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 (п.1.4 Договору) (т.1,а.с.12-16,100-104).

24 січня 2005 року між ОСОБА_2 (покупцем) та ОСОБА_3 (продавцем) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 (т.1,а.с.99).

Цього ж дня, 24 січня 2005 року, між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 147-В/ІЦ-05/1, за умовами якого іпотекодавець з метою забезпечення зобов`язань за вищевказаним кредитним договором передав в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . (т.1,а.с.19-22,109-113)

21 жовтня 2006 між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який був розірваний рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у справі №201/3832/22 від 14.03.2023 року (т.1, а.с.30).

З матеріалів справи вбачається, що 16 листопада 2022 року ОСОБА_1 зверталась до суду з позовною заявою до ОСОБА_6 про поділ мана подружжя, визнання права власності на частину нерухомого майна, припинення права спільної власності на майно і стягнення судових витрат, в якому просила, зокрема, визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаної квартири (т.1, а.с.28).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у справі №201/9130/22 від 27.12.2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (т.1,а.с.28-39).

За наслідками розгляду апеляційної скарги, постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.02.2024 року на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2023 року залишено без змін (т.1,а.с.40-43).

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що кредит в розмірі 11942 долара США було погашено в період шлюбних відносин, а тому ОСОБА_1 має право претендувати на частину погашених кредитних зобов`язань, а не на частку спірної квартири.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України).

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить спільне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

У постанові від 08 липня 2020 року в справі № 465/275/16-ц (провадження 61-1125св19) Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду виходив з того, що частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У разі укладення кредитного договору та отримання грошей на придбання нерухомості одним із подружжя до укладення шлюбу, за умови подальшого виконання кредитного зобов`язання подружжям під час шлюбу, той із подружжя, який не укладав кредитний договір, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини суми, що вносилась на виконання кредитного зобов`язання. Сплата подружжям частини коштів за кредитним договором, укладеним одним із них для придбання квартири, не змінює правового статусу квартири, оскільки кредитний договір укладений не в період перебування сторін у шлюбі й зобов`язання з повернення кредиту за зазначеним договором виникло у позичальника. Той з подружжя, який не був стороною кредитного договору, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини сум що вносилися на виконання кредитного зобов`язання, та не має права на компенсацію частки вартості нерухомого майна або на певну частку нерухомості. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12.06.2023 року №712/8602/19.

Як вбачається із деталізованого розрахунку фактичного погашення заборгованості за кредитним договором №147-В/ІЦ-05 від 24.01.2005 року, направленого 10 грудня 2024 року АТ «УКРСИББАНК» на виконання ухвали суду від 07 листопада 2024 року, ОСОБА_2 за період з 24.01.2005 року по 13.11.2006 року за вказаним кредитним договором сплачено 2919 доларів США, останній платіж до реєстрації шлюбу (21.10.2006 року) було здійснено 11.10.2006 року у сумі 139 доларів США. Наступний платіж ОСОБА_2 було здійснено після реєстрації шлюбу, а саме 13.11.2006 року.

Відповідно до аркуша №60 виписки, всього за кредитним договором було сплачено на користь банку 31 733,99 доларів США. (т.1, а.с.191-зворот).

За період з 13.11.2006 року по 15.10.2013 року за кредитним договором №147-В/ІЦ-05 від 24.01.2005 року було сплачено грошові кошти у розмірі 28814,99 доларів США.

Відтак, оскільки позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.2006 року до 24.02.2022 року, то позивач має право на половину від суми факично сплачених за кредитним договором №147-В/ІЦ-05 від 24.01.2005 року коштів за вказаний проміжок часу у сумі 14407,49 доларів США.

Отже позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Суд не бере до уваги твердження ОСОБА_2 про те, що він сплачував особисті кошти на погашення кредиту, самостійно ніс витрати на оплату послуг на ремонтні, оздоблювальні роботи у квартирі, за їх недоведеністю.

Посилання відповідача як на підтвердження прибутків на книгу доходів та витрат підприємця (т.1,а.с.116-126) не заслуговують на увагу, оскільки остання відмітка про отримання податковою інспекцією таких відомостей датується 05.10.2005 року (т.1, а.с.123). Після 05.10.2005 року записи вносив сам відповідач, без повідомлення податкової інспекції про такі суми, отже вказаний доказ не підтверджує реального розміру його заробітку. Крім того, в силу ч.2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, одержана одним із подружжя.

Матеріали справи містять відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми нарахованого доходу ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 2005 року по 4 квартал 2009 року, та за період з 1 кварталу 2010 року по 1 квартал 2014 року (т.1, а.с. 158, 159).

Однак, суд не може прийняти до уваги посилання відповідача на те, що позивач отримувала незначний дохід й лише відповідач сплачував кредитну заборгованість, такі аргументи не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Під час розгляду справи по суті представником ОСОБА_2 адвокатом Біжко Ю.О. заявлено клопотання застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Також, за змістом ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України). Момент початку перебігу позовної давності визначений у ст. 261 Цивільного кодексу України, згідно із якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Отже, аналізуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суд враховує, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Вагомі правові висновки щодо визначення моменту перебігу позовної давності викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18):

- можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст.15,16,20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (п.48);

- аналіз ст. 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов (п.59);

- позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше (п.60).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення ЄСПЛ від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

З матеріалів справи вбачається, що 16 листопада 2022 року ОСОБА_1 зверталась до суду з позовною заявою до ОСОБА_6 про поділ мана подружжя, визнання права власності на частину нерухомого майна, припинення права спільної власності на майно і стягнення судових витрат, в якому просила, зокрема, визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаної квартири (т.1, а.с.28).

Як було зазначено вище, рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у справі №201/9130/22 від 27.12.2023 року, яке набрало законної сили постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.02.2024 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено, оскільки позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх цивільних прав та зазначено щодо можливості звернення до суду із позовом про стягнення частини погашених кредитних зобов`язань (т.1, а.с.28-39, 40-43).

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 березня 2023 року.

З даним позовом позивач звернулась 27 вересня 2024 року, отже безпідставними є посилання відповідача про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності, зокрема, стороною відповідача не зазначено, з якої дати слід відраховувати строк позовної давності, коли, на переконання відповідача, позивач довідалась про порушення своїх цивільних прав, тощо.

Щодо зустрічних позовних вимог, суд зауважує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між АКІБ «УКРИСИББАНК» та ОСОБА_2 15.08.2008 року було укладено кредитний договір №0, згідно з яким заставленим майном є транспортний засіб марки Mitsubishi Galant, 2008 року випуску, № шасі (кузову) НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_3 , що є власністю боржника ОСОБА_2 , номер за ДРФО НОМЕР_4 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 від 14.08.2008 року, що підтверджується довідкою №57-1-14/31/22 від 19.01.2023 року. (т.1, а.с.219).

Матеріали справи містять довідку-розрахунок за кредитним договором №0 від 15.08.2008 року (т.2, а.с. 2-5).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з частиною першою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, незалежно від того, на чиє ім`я воно зареєстровано.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Звертаючись із зустрічною позовною заявою, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову компенсацію сплачених коштів за погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №0 від 15.08.2008 року у розмірі 19462,47 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 806 512, 38 грн.

Між тим, сторонами не заперечується, а відтак не підлягає доказуванню в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України, що ОСОБА_2 є титульним власником автомобіля Mitsubishi Galant, 2008 року випуску.

За ОСОБА_1 вказаний автомобіль зареєстрованим не значиться.

Отже, безпідставними є позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 відповідної грошової компенсації.

Фактично у разі задоволення вказаних позовних вимог у власності ОСОБА_2 залишається транспортний засіб й стягується з ОСОБА_1 на його користь грошова компенсація сплачених коштів за погашення кредитної заборгованості, отже такі вимоги не ґрунтуються на Законі.

Вказуючи, що відповідач за зустрічним позовом виїхала на спірному автомобілі за кордон, відповідач не ставив питання про залишення транспортного засобу у власності останньої (визнання за нею права власності) та стягнення на його користь відповідної грошової компенсації в порядку поділу майна подружжя.

Виходячи з викладеного, суд не знаходить підстав для задоволення зустрічної позовної заяви.

В силу ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути сплачений та документально підтверджений судовий збір у сумі 6017,04 грн.

Керуючись ст. ст. 81, 89, 141, 259, 263, 265, 274-279, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію від вартості квартири у сумі 14 407, 49 доларів США за погашення половини кредитного зобов`язання, яке виникло на підставі кредитного договору №147-В/1Ц-05 від 24.01.2005 року за період часу з 21.10.2006 року по 15.10.2013 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору у розмірі 6017,04 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації сплачених грошових коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя О.О. Куць