Провадження № 2-з/209/45/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2025 року м. Кам`янське

Суддя Дніпровського районного суду міста Кам`янського Корнєєва І.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову,

ВСТАНОВИВ:

12 листопада 2025 року з Заводського районного суду міста Кам`янського до Дніпровського районного суду міста Кам`янського за підсудністю надійшла вищезазначена заява ОСОБА_1 .

Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вироком Петриківського районного суду Дніпропетрівської області по справі № 187/1775/24 , провадження № 1-кп/187/35/25 від 19.08.2025 року гр. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки, без позбавлення права керування транспортними засобами, на підставі ч.1 ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09.11.2023 року, речові докази автомобіль марки «Tesla Model S», р.н. НОМЕР_1 , повернуто ОСОБА_1 , автомобіль марки «Hyundai 1X35», р.н. НОМЕР_2 -повернуто ОСОБА_2 .

Заявник був учасником ДТП 05 листопада 2023 р. , його автомобіль марки «Tesla Model S», р.н. НОМЕР_1 , отримав механічні ушкодження внаслідок ДТП, сума матеріальної школи відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи 1 226 007 грн.49 коп., але заявник не був визнаний по кримінальному провадженню потерпілим та цивільним відповідачем , не дивлячись на неодноразові звернення до слідчого , суду та отримав відмову у цьому , бо він мав у кримінальному провадженні статус свідка та йому було ревомендавано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

Станом на 18.09.2025 року набуває законної сили вирок Петриківського районного суду Дніпропетрівської області від 19.08.2025 року та автомобіль марки «Hyundai 1X35», р.н. НОМЕР_2 ,буде повернуто ОСОБА_2 ,який у добровільному порядку відмовляється відшкодувати заподіяну шкоду ОСОБА_1 та відмсовляється навіть повідомляти назву своєї страхової компанії для залучення її у статусі цивільного відповідача № 2 .Крім того заявник впевнений, що ОСОБА_2 вжив всі можливі заходи по приховуванню свого автомобіля з метою уникнути його майнової відповідальності, при цьому арешт майна скасований у зв`язку із набранням вироком законної сили.

Всі наведені обставини та додані до заяви документи , свідчать про те, що залишення її без задоволення призведуть до уникнення ОСОБА_2 майнової відповідальності за майнову шкоду , завдану ОСОБА_1 ..Втконати рішення суду за наслідками розгляду позовної заяви буде неможливим , оскільки вартість автомобіля марки «Hyundai 1X35», р.н. НОМЕР_2 , є меншою ніж розмір майнової шкоди, заподіяеної автомобілю марки «Tesla Model S», р.н. НОМЕР_1 .

Захід забезпечення цивільного позову за своїм розміром є співмірним , оскільки розмір пошкожень автомобіля марки «Tesla Model S», р.н. НОМЕР_1 , становить 1 226 007 грн.49 коп., що фактично перевищує всю ринкову вартість автомобіля марки «Hyundai 1X35», р.н. НОМЕР_2 .

Заявник просить накласти арешт на автомобіль марки «Hyundai 1X35», р.н. НОМЕР_2 ,який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , з метою забезпечення позову про відшкодування майнової шкоди, заборонивши йому або будь-якій особі розпоряжатися автомобілем марки «Hyundai 1X35», р.н. НОМЕР_2 , до скасування арешту майна у встановленому ЦПК України порядку.

Відповідно до ч. 1ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

За таких обставин розгляд заяви проводиться без повідомлення сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вивчивши матеріали справи, заяви про забезпечення позову, суд дійшов таких висновків.

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі в тексті - Конвенція) у статтях 6 та 13 регулює питання отримання особою належного правового захисту, в тому числі під час виконання судового акту.

Так, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції, Європейський суд з прав людини (далі в тексті - ЄСПЛ) неодноразово вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої дискреційної дії державних органів та доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі "Гурепка проти України", заява №61406/00, § 59); "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України", заява №38722/02, § 75); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України", заява №20390/07, § 29).

Згідно з позицією ЄСПЛ заходи забезпечення (тимчасові заборони), які вживає суд у процесі вирішення спору, повинні відповідати закону, враховувати суспільні (загальні) інтереси та пропорційність між використаними засобами та метою, яку прагне суд досягнути (див., наприклад, Dzinic v. Croatia (Джиніч проти Хорватії), № 38359/13, п.п. 61-62 та Karahasanoglu v. Turkey (Карагасаноглу проти Туреччини) (заяви № 21392/08 та 2 інші заяви, п.п. 144-153)).

За змістом ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України єдиною підставою для забезпечення позову є заява учасника справи. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів (п.4постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Згідно з п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії, а також забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Верховний Суд в справі №643/12369/19 від 19.02.2021 зауважує, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном. Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Верховний Суд звертає увагу, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами, зокрема, спроможність такого заходу забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, перевірити імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, а також мотивувати неможливість порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З матеріалів справи вбачається, що додані до заяви копії документів не містять взагалі відомостей , що автомобіль марки «Hyundai 1X35», р.н. НОМЕР_2 , належить ОСОБА_2 на праві приватної власності ані вирок суду ,яким повернуто автомобіль ОСОБА_2 , ані ухвала слідчого судді від 09.11.2023 року, у якій зазначено, що автомобіль належить Особі1 , не містить відомостей , що власник автомобіля саме ОСОБА_2 .

Крім того , зазначаючи про співмірність заходу забезпечення цивільного позову та перевищення вартості шкоди фактичної вартості автомобіля марки «Hyundai 1X35», р.н. НОМЕР_2 , заявником не додано до заяви доказів вартості автомобіля марки «Hyundai 1X35», р.н. НОМЕР_2 , що не дозволяє зробити висновок про те, що захід забезпечення позову у виді арешту автомобіля є співмірним з заявленими у майбутньому позовними вимогами.

Крім того, заява позивача обґрунтована тим, що виконання рішення може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду . Крім того , буде істотно ускладнене виконання рішення суду у справі за його позовом у разі задоволення позовних вимог .

Але, позивачем не надано суду доказів, які б свідчили, що невжиття визначених ним заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в межах заявлених у майбутньому позовних вимог , або ж унеможливить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, на час розгляду заяви, суд не вбачає ознак можливої небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача; суду не доведено неможливість захисту прав позивача без вжиття таких заходів; не доведено, що для відновлення прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Зважаючи на викладене суд вважає, що заява позивача про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 153, 223, ч. 2 ст. 247, 260,268, 353 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову , - відмовити .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлений 19 листопада 2025 року.

Суддя І.В. Корнєєва