КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 753/1261/25

номер провадження: 22-ц/824/14542/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Домітращук Ірини Михайлівни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року у складі судді Заставенко М.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг», про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг» (далі - ТОВ «Авентус Лізинг»), про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки «SAAB», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , належить ТОВ «Авентус Лізинг». 23 червня 2022 року ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Авентус Лізинг» договір фінансового лізингу №2004, за умовами якого об`єктом фінансового лізингу є автомобіль «SAAB», д.н.з. НОМЕР_1 .

Вказувала, що 28 липня 2024 року близько 23 год 10 хв. по вул. А.Солов`яненка, 245 в селі Козин Обухівського району Київської області сталася ДТП за участю автомобіля «БМВ Х3», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «SAAB», д.н.з. НОМЕР_1 . В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Обухівського районного суду Київської області від 10 вересня 2024 року у справі №372/4207/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Зазначала, що відповідно до наряду-замовлення № від 20 серпня 2024 року на надання послуг з технічного обслуговування і ремонту, ремонт автомобіля «SAAB», д.н.з. НОМЕР_1 , становить 165 805 грн 00 коп., вартість матеріалів та запчастин на ремонт - 17 100 грн 00 коп., загальні витрати на відновлення автомобіля становлять 190 905 грн 00 коп.

Вказувала, що 15 жовтня 2024 року МТСБУ виплатило їй суму страхового відшкодування у розмірі 121 852 грн 31 коп., а тому для повного відшкодування завданої шкоди автомобілю «SAAB», д.н.з. НОМЕР_1 , необхідно стягнути з відповідача різницю між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням, що становить 69 052 грн 69 коп. Також позивачка вважала, що з відповідача підлягають стягненню витрати, які були спричинені внаслідок ДТП, а саме, витрати на послуги таксі за період з 01 серпня 2024 року по 12 листопада 2024 року на загальну суму 31 926 грн 00 коп.

Крім того, позивачка вказувала, що внаслідок пошкодження її автомобіля з вини відповідача їй заподіяна моральна шкода, оскільки вона перенесла стрес, душевні хвилювання, змінився її спосіб життя, вона вимушена була витрачати час на врегулювання питання щодо відшкодування завданих збитків. Розмір завданої моральної шкоди позивачка оцінила у розмірі 30 000 грн 00 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь 100 978 грн 00 коп. матеріальної шкоди та 30 000 грн 00 коп. моральної шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Домітращук І.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно із Правилами дорожнього руху (далі - ПДР) водієм є особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Таким чином, для керування автомобілем, зареєстрованим на іншу особу, водію потрібно мати при собі лише посвідчення водія. Довіреність до переліку обов`язкових документів не входить. Отже ОСОБА_1 , яка керувала транспортним засобом на законних підставах, правомірно володіла цим майном, а тому має право на відшкодування завданої їй майнової шкоди.

Вказує, що ОСОБА_1 до позовної заяви надала наряд-замовлення № від 20 серпня 2024 року на надання послуг з технічного обслуговування і ремонту (акт виконаних робіт) ремонт автомобіля «SААВ», д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, що мала місце 28 липня 2024 року, тобто надала докази на підтвердження надання їй послуг з технічного обслуговування і ремонту транспортного засобу «SААВ», д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок ДТП. Крім того, наряд - замовленням № від 04 вересня 2024 року підтверджує сплату ОСОБА_1 вартості технічного обслуговування і ремонту, автомобіля «SААВ», д.н.з. НОМЕР_1 , пошкоджень спричинених внаслідок ДТП, що мала місце 28 липня 2024 року. Акт виконаних робіт свідчить про те, що підрядник виконав обумовлені договором роботи чи послуги, а замовник їх прийняв, тобто було виконаного ремонт транспортного засобу «SААВ», д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, що мала місце 28 липня 2024 року.

Тому вважає, що посилання суду першої інстанції про відсутність доказів, що підтверджують отримання автомобілем «SААВ», д.н.з. НОМЕР_1 , пошкоджень в результаті ДТП, яка мала місце 28 липня 2024 року, що зазначені у нарядах-замовленнях ремонтні роботи необхідні для відновлення пошкоджень, отриманих саме в результаті ДТП, яка мала місце 28 липня 2024 року, а також те, що автомобіль було відремонтовано, спростовується наведеними вище обставинами та доказами.

Зазначає, що ОСОБА_1 було заподіяно моральної шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу з вини відповідача у справі, що встановлено постановою суду. У зв`язку з цим вона перенесла стрес, душевні хвилювання, змінився її спосіб життя, вона була вимушена витрачати час на врегулювання питання щодо відшкодування завданих збитків. Внаслідок наведеного вона зазнала душевні переживання, тобто їй була заподіяна моральна шкода. Розмір завданої моральної шкоди позивачка оцінила в сумі 30 000 грн 00 коп., що відповідає вимогам розумності і справедливості.

Відповідач ОСОБА_2 і третя особа: ТОВ «Авентус Лізинг» не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони повідомлені судом апеляційної інстанції про судове засідання, призначене на 04 листопада 2025 року на 11 год 15 хв., завчасно, у встановленому законом порядку, проте у судове засідання не з`явились, причину неявки суду не повідомили.

Так, представник ОСОБА_1 - адвокат Домітращук І.М. та третя особа: ТОВ «Авентус Лізинг», отримали судові повістки про виклик до суду (призначеного на 04 листопада 2025 року) до їх електронних кабінетів підсистеми «Електронний суд» 15 вересня 2025 року, що підтверджується звітами про направлення вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (а.с.87, 89-90).

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

Крім того, до початку судового засідання 04 листопада 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Домітращук І.М. надіслала на офіційну електронну пошту Київського апеляційного суду підписане електронним цифровим підписом клопотання про розгляд справи без участі ОСОБА_1 та її представник адвокат Домітращук І.М.

Відповідач ОСОБА_2 повідомлений апеляційним судом про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістка про виклик за наявною у матеріалах справи офіційною та підтвердженою Департаментом з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації адресою місця його проживання: АДРЕСА_1 (а.с.28, 88).

29 вересня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду повернувся конверт із судовою повісткою, адресованою ОСОБА_2 , який повернуто поштовим відділенням з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.91).

Відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За таких обставин сторони у справі вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку сторін у справі такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак суд першої інстанції належним чином вимог закону не виконав, прийняв судове рішення без дотримання норм процесуального та матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не надала належних доказів, які б підтверджували, що саме внаслідок ДТП, яка сталася 28 липня 2024 року за участю автомобіля «BMW X3», під керуванням ОСОБА_2 , автомобіль «SAAB», д.н.з. НОМЕР_1 , зазнав пошкоджень, відновлення яких вимагало витрат у розмірі 190 905 грн 00 коп. Зокрема, не було надано фотоматеріалів пошкоджень, висновків експерта, актів огляду чи акта виконаних ремонтних робіт, а також підтвердження фактичної оплати робіт, зазначених у нарядах-замовленнях. Суд першої інстанції виснував, що навіть попри виплату часткового відшкодування МТСБУ, сума додаткових витрат (69 052 грн 69 коп.) та вартість таксі (31 926 грн 00 коп.) не підтверджені як такі, що прямо пов`язані з наслідками саме цього ДТП, у зв`язку з чим суд визнав заявлену майнову шкоду недоведеною.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно з положеннями ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Положеннями ст.124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право на доступ до правосуддя, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права.

Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у ст. 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 2-25/2006 (провадження № 61-14703св20) у постанові від 30 травня 2022 року у справі № 2-49-2005 (провадження № 61-14054 св 21) та інших.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки «SAAB», д.н.з. НОМЕР_1 , належить ТОВ «Авентус Лізинг».

ОСОБА_1 23 червня 2022 року уклала договір фінансового лізингу №2004 з ТОВ «Авентус Лізинг», за умовами якого об`єктом фінансового лізингу є автомобіль «SAAB», д.н.з. НОМЕР_1 .

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до ст.396 ЦК України, правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно з вини третіх осіб завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі ст.396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі.

Отже ОСОБА_1 має право на захист своїх цивільних прав, як належний володілець автомобіль «SAAB», д.н.з. НОМЕР_1 .

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 липня 2024 року близько 23 год 10 хв. по вул. А. Солов`яненка, 245 у селищі Козин Обухівського району Київської області, відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «БМВ Х3», д.н.з. НОМЕР_2 , не був уважний за кермом, не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «SAAB», д.н.з. НОМЕР_1 , та в подальшому наїзд на паркан, що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Постановою Обухівського районного суду Київської області від 10 вересня 2024 року у справі №372/4207/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн 00 коп.

Указана постанова суду від 10 вересня 2024 року у справі №372/4207/24 набрала законної сили та є чинною.

Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Тому обставини, встановлені постановою Обухівського районного суду Київської області від 10 вересня 2024 року у справі №372/4207/24З відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

У відповідності до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до пункту 22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом п.1 ч.2, ч.3 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Системний аналіз ст.22 ЦК України, ч.2 ст.1192, ст.1194 ЦК України дозволяє дійти висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню, є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу.

Виходячи з вищевикладеного, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Відповідно до підпункту «а» пункту 41.1, статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

З матеріалів даної справи вбачається, що МТСБУ, враховуючи відсутність у відповідача полісу обов`язкового страхування, виплатило позивачці страхове відшкодування у сумі 121 852 грн 31 коп. (а.с.16).

Отже на відповідача покладено обов`язок відшкодувати позивачу різницю між фактичною шкодою та страховим відшкодуванням.

Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин )пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092 (далі - Методика).

У відповідності до п.2.4 Методики, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Згідно з вимогами п.8.2 Методики, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз = Ср + См + Сс х (1- Ез), де: Ср - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.; См - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.; Сс - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн.; Ез - коефіцієнт фізичного зносу.

Відповідно до Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України № 615 від 28 листопада 2014 року, документами, що підтверджують надання послуги, є: акт передавання-приймання КТЗ (його складових частин (систем)) після надання послуг з технічного обслуговування і ремонту; наряд-замовлення, підписаний контролером якості (з проставлянням печатки виконавця (за наявності)) та замовником; документ, що підтверджує оплату послуг; рахунок-фактура; податкова накладна (для юридичних осіб) (далі - Правила).

На підтвердження заявлених позовних вимог ОСОБА_1 надала суду наряд-замовлення № від 20 серпня 2024 року, наряд - замовлення № від 04 вересня 2024 року та наряд - замовлення № від 08 листопада 2024 року, на надання послуг з технічного обслуговування і ремонту (акт виконаних робіт) (а.с.20-22), з яких слідує, що були проведені ремонтні роботи автомобіля «SААВ», д.н.з. НОМЕР_1 , на загальну суму 190 905 грн 00 коп.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням положень Методики та Правил, зазначені вище наряди-замовлення (акти виконаних робіт) №, №, №, не є належними та достатніми доказами в розумінні вимог процесуального і матеріального права щодо предмету доказування у цій справі. Так, зазначені документи не містять технічного опису пошкоджень, їх відповідності наслідкам ДТП, яка мала місце 28 липня 2024 року, не супроводжуються висновком експерта чи оцінкою матеріального збитку за формою та змістом, визначеними Методикою, а також не містять повного пакета підтверджуючих документів, передбачених Правилами (зокрема, актів приймання-передачі КТЗ, рахунків-фактур, податкових накладних, платіжних документів тощо). Відсутність причинно-наслідкового зв`язку між заявленими витратами та саме цією ДТП, а також відсутність належної деталізації та підтвердження понесених витрат свідчить про те, що докази, на які посилається позивачка, не можуть бути визнані достатніми для підтвердження факту та обсягу майнової шкоди в контексті вимог ст.ст. 76-81, 89 ЦПК України.

Установивши, що ДТП, яка сталася 28 липня 2024 року за участю автомобіля під керуванням відповідача ОСОБА_2 , дійсно мала місце та підтверджена постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, однак позивачка ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів того, що пошкодження автомобіля «SAAB», д.н.з. НОМЕР_1 , вказані у нарядах-замовленнях виникли саме внаслідок цієї ДТП, а також позивачка не підтвердила факт проведення і оплати ремонтних робіт у зв`язку з пошкодження автомобіля саме внаслідок цієї ДТП та не підтвердила витрати на таксі, як такі, що прямо пов`язані з наслідками ДТП, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність складу майнової шкоди, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Таким чином суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення в цій частині, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують викладених у оскаржуваному рішенні висновків суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000 грн 00 коп., суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не надала доказів, які б свідчили про настання моральних страждань унаслідок дій відповідача. В матеріалах справи відсутні будь-які медичні, психологічні або інші документи, що засвідчували б психоемоційний стан позивачки після ДТП або порушення її немайнових прав. Оскільки сума моральної шкоди була заявлена без обґрунтування й без відповідного доказового супроводу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її компенсації.

Проте колегія суддів не може погодитися з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч.ч.2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України встановлені загальні підстави відповідальності за заподіяну моральну шкоду. Згідно з цією нормою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Однією з обов`язкових умов настання відповідальності є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діянням особи та заподіянням шкоди, який полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин (див. постанову Верховного Суду від 01 січня 2025 року у справі № 279/6416/21 (провадження № 61-14702св24).

На обґрунтування позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, позивачка ОСОБА_1 посилалась на те, що внаслідок пошкодження її автомобіля з вини відповідача ОСОБА_2 їй заподіяна моральна шкода, яка полягає у тому, що вона перенесла стрес, душевні хвилювання, змінився її спосіб життя, вона вимушена була витрачати час на врегулювання питання щодо відшкодування завданих їй збитків. Розмір завданої моральної шкоди позивачка оцінила у розмірі 30 000 грн 00 коп.

Колегія суддів враховує, що у даній справі преюдиційною постановою Обухівського районного суду Київської області від 10 вересня 2024 року у справі №372/4207/24 встановлено, що саме з вини відповідача ОСОБА_2 28 липня 2024 року сталася ДТП та було пошкоджено автомобіль SAAB, д.н.з. НОМЕР_1 , належним володільцем якого є ОСОБА_1 .

Отже в цій справі встановлений прямий причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням ОСОБА_2 та пошкодженням майна ОСОБА_1 , що в силу вказаних вище норм права свідчить про заподіяння моральної шкоди позивачці з вини відповідача.

Проте суд першої інстанції, у порушення вимог ст.264 ЦПК України, наведених вище вимог закону, правових висновків Верховного Суду та фактичних обставин справи належним чином не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимогОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині відшкодування моральної шкоди з підстав недоведеності та необґрунтованості.

Враховуючи характер, обсяг та глибину завданих позивачці моральних страждань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів приходить до висновку про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 грн 00 коп. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України та підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог з наведених вище підстав.

Тому апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Домітращук І.М. підлягає задоволенню частково.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Датою постанови апеляційного суду є дата складення повного її тексту, оскільки справа розглянута за відсутності учасників справи без проголошення скороченого судового рішення (вступної та резолютивної частин) та в цьому випадку підлягають застосуванню положення другого речення ч.5 ст.268 ЦПК України, якою передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Домітращук Ірини Михайлівни задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг», про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

У задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг», про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 462 (чотириста шістдесят дві) грн 07 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: