КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/2703/23 Головуючий у І інстанції Потабенко Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Головачова Я.В., Голуб С.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л» - адвоката Клапчука Федора Петровича на рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 квітня 2025року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л», треті особи: ОСОБА_2 , Обухівська міська рада Київської області, про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ТОВ «РОЗА-Л» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову зазначав, що він є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:007:0004 площею 2,0670 га, розташованої на території Перегонівської сільської ради Обухівського району Київської області на підставі договору дарування земельної ділянки від 22 травня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І., зареєстрованого в реєстрі за № 536.

Разом із тим, 25 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Роза-Л» було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до п. 1.1. якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування (оренду) земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Перегонівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Пунктом 3.1. Договору визначено, що Договір укладено на 7 (сім) років від дати його реєстрації в установленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 3.4. Договору після закінчення строку Договору Орендар має право поновлення його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен не пізніше ніж за 30 календарних днів до закінчення строку дії Договору повідомити письмово Орендодавцю про намір продовжити його дію.

Відповідно до п. 7.1. Договору після припинення дії Договору Орендар за актом приймання-передачі протягом 15 днів повертає Орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.

Відповідно до п. 12.3. дія Договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

З огляду на семирічний термін укладення договір діяв до 25 квітня 2023 року включно.

15 серпня 2022 року ОСОБА_2 надіслав на юридичну адресу ТОВ «РОЗА-Л» лист-повідомлення про заперечення поновлення дії договору оренди земельної ділянки між ТОВ «РОЗА-Л» та ОСОБА_2 , яким він повідомив, що не бажає поновлювати дію Договору і має намір самостійно обробляти орендовану за Договором земельну ділянку і використовувати її для власних потреб на свій розсуд.

Аналогічні листи-повідомлення були направлені відповідачу 22 березня 2023 року, 26 квітня 2023 року та 02 травня 2023 року, також до листа-повідомлення було додано проект акту повернення земельної ділянки.

Водночас ТОВ «РОЗА-Л» донині неправомірно користується земельною ділянкою.

При укладанні договору дарування земельної ділянки у нотаріуса позивачу стало відомо про наявність іншого речового права у вигляді пролонгованого права оренди, яке відбулося на основі додаткової угоди від 10 лютого 2018 року до договору оренди земельної ділянки №б/н від 25 квітня 2016 року. Вказаний договір було укладено строком на сімнадцять років із правом пролонгації від дати його державної реєстрації.

Водночас, як повідомив позивачу ОСОБА_2 , жодних додаткових угод до договору оренди з ТОВ «РОЗА-Л» ним не підписувалося та не укладалося.

Позивач вважає, що спірна земельна ділянка безпідставно та незаконно перебуває у володінні ТОВ «РОЗА-Л», що створює йому перешкоди вільно користуватися та розпоряджатися вказаною земельною ділянкою.

Крім того, він не має наміру передавати належну йому земельну ділянку будь-кому у користування на правах оренди.

У зв`язку з наведеним, просив суд:

- визнати недійсною Додаткову угоду від 10 лютого 2018 року до договору оренди земельної ділянки №б/н від 25 квітня 2016 року, предметом якої є земельна ділянка кадастровий номер :04:007:0004;

- усунути перешкоди позивачу у користуванні належною йому земельною ділянкою площею 2,0670 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :04:007:0004, яка розташована на території Перегонівської сільської ради Обухівського району Київської області, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-М» повернути вказану земельну ділянку,

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-М» на користь позивача судовий збір у розмірі 2147,20 грн, а також витрати на правову допомогу в розмірі 6 000 грн 20 коп.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Зобов`язано усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною йому земельною ділянкою площею 2,0670 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :04:007:0004, яка розташована на території Перегонівської сільської ради Обухівського району Київської області, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л» повернути вказану земельну ділянку ОСОБА_1 .

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2147 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 6 000 грн 20 коп., а всього стягнуто 8147 грн. 20 коп.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, з апеляційною скаргою в інтересах ТОВ «РОЗА-Л» звернувся представник відповідача - адвокат Клапчук Ф.П., який, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції оцінюючи належність та ефективність заявлених вимог позивачем припустився помилки, оскільки спосіб захисту обраний позивачем є не ефективним, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Представник апелянта зазначає, що в даному випадку належним способом захисту прав позивача було б звернення орендодавця до особи, за якою зареєстроване право оренди, з вимогою про визнання відсутнім права оренди.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Солдаткін О.С. звертає увагу на те, що судова практика, на яку посилається представник апелянта, не є релевантною до спірних правовідносин, оскільки в справі, яку наводить представник апелянта, йшлося про ситуацію, коли особа мала зареєстроване право оренди та орендодавець оспорював його наявність. Натомість у даній справі право оренди у відповідача було припинено ще до моменту порушення прав позивача, що змінює правову кваліфікацію ситуації.

Крім цього, на момент знищення межових знаків та посівного матеріалу, набуття права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 згідно договору дарування земельної ділянки № 536 від 22 травня 2023 року та на момент подання позову по справі № 372/2703/23, зареєстроване право оренди відповідача було відсутнім.

Відсутність зареєстрованого права оренди у відповідача унеможливлює застосування способу захисту, на який він посилається у своїй апеляційній скарзі.

Представник позивача звертає увагу суду апеляційної інстанції, що відповідач був проінформований про відсутність права оренди, оскільки з даних Державного реєстру прав ТОВ «РОЗА-Л» 11 травня 2023 року стало відомо про припинення права оренди. Після проведення державної реєстрації 26 квітня 2023 року відбулося автоматичне припинення права оренди відповідача на земельну ділянку.

Крім цього, відповідач, незважаючи на поінформованість про припинення права оренди, свідомо та протиправно знищив межові знаки земельної ділянки, встановлені 15 травня 2023 року інженером-землевпорядником ОСОБА_3 в присутності землевласника ОСОБА_2 , та посівний матеріал, внесений власником.

З посиланням на судову практику представник позивача зазначає, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не підлягає визнанню недійсним. Ефективним способом захисту права позивача є саме усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, строк дії договору оренди якої закінчився, шляхом її повернення позивачу.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Клапчук Ф.П. підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на викладені в ній доводи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на аргументи, наведені у відзиві на скаргу. Просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Треті особи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомляли.

Керуючись частиною другою статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справи без участі осіб, які не з`явились у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, аргументи відзиву на скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Роза-Л», подана представником Клапчуком Ф.П. , задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено наступні фактичні обставини по справі.

Позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування земельної ділянки від 22 травня 2023 року посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І. за № 536 належить земельна ділянка загальною площею 2,0670 га., кадастровий номер :04:007:0004, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Перегонівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Право власності ОСОБА_1 на зазначену вище земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно 22 травня 2023 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І. на підставі рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 67689187 від 22.05.2023 року.

Встановлено, що між попереднім власником земельної ділянки - ОСОБА_2 (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Роза-Л» (орендар) 25 квітня 2016 року укладено Договір оренди землі № б/н.

Відповідно до п. 2.1, 3.1 Договору оренди ОСОБА_2 надав, а відповідач прийняв в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 2,0670 га., кадастровий номер :04:007:0004, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Перегонівської сільської ради Обухівського району Київської області строком на 7 років.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 10988938 від 01 вересня 2015 року вбачається, що строк дії Договору оренди землі - до 25 квітня 2023 року, з правом пролонгації.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 неодноразово, а саме 15 серпня 2022 року, 22 березня 2023 року, 26 квітня 2023 року направляв на адресу відповідача - ТОВ «Роза-Л» листи-повідомлення, в яких повідомляв орендаря про не бажання поновлювати чи пролонгувати дію Договору оренди земельної ділянки, наполягав на припиненні відносин договору оренди земельної ділянки та про свій намір самостійно обробляти та використовувати належну йому земельну ділянку для власних потреб.

Отримання відповідачем вищевказаних листів-повідомлень від ОСОБА_2 підтверджується квитанціями про оплату, описом-вкладення до поштового відправлення та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, копії яких додано до позовної заяви.

Таким чином, судом встановлено на підставі належних доказів, що право оренди ТОВ «Роза-Л» на спірну земельну ділянку було припинено у зв`язку із закінченням строку оренди та відсутністю згоди орендодавця на пролонгацію дії договору оренди.

Позивачем також було надано суду копію Додаткової угоди від 25 квітня 2016 року до Договору оренди землі № б/н між ОСОБА_2 (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Роза-Л» (орендар), відповідно до якої внесено зміни до п.п. 3.1 Договору оренди, а саме збільшено термін дії договору строком на 10 років.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 ніякої Додаткової угоди до Договору оренди землі з відповідачем ТОВ «Роза-Л» не укладав та своєї згоди на продовження строку дії Договору оренди землі не надавав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач умисно ухиляється від надання на вимогу суду досліджуваного спірного оригіналу Додаткової угоди у зв`язку з чим проведення судової почеркознавчої експертизи є неможливим. З огляду на вказане, керуючись положеннями статті 109 ЦПК України, суд вважав встановленим, що ОСОБА_2 не підписував та не укладав з відповідачем Додаткової угоди, а тому вона є неукладеною.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що Обухівський районний суд Київської області ухвалою від 28 березня 2024 року призначив у даній справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручив експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертам суд поставив запитання: «Чи виконано рукописний підпис в розділі «Реквізити сторін» в графі «Орендодавець» на додатковій угоді від 10 лютого 2018 року до договору оренди земельної ділянки №Б/Н від 25 квітня 2016 року, укладеному між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л», ОСОБА_2 , чи іншою особою?»

Крім того, з метою забезпечення проведення судової почеркознавчої експертизи, місцевий суд ухвалами від 05 жовтня 2023 року та 31.01.2024 року зобов`язував відповідача ТОВ «РОЗА-Л» надати на адресу суду оригінал Додаткової угоди, серія та номер: б/н від 10.02.2018 року до Договору оренди землі, серія та номер: б/н від 25 квітня 2016 року, та зобов`язував Обухівський міськрайонний відділ ДВС ГТУЮ в Київській області здійснити тимчасове вилучення у ТОВ «РОЗА-Л» оригіналу Додаткової угоди, серія та номер: б/н від 10.02.2018 року.

Однак, вищезазначений витребуваний судом документ, який необхідний для проведення судової почеркознавчої експертизи: додаткова угода, серія та номер: б/н від 10.02.2018 року, до суду а ні відповідачем, а ні ДВС надані не були.

06 лютого 2025 року із експертної установи на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку експерта у цій справі в зв`язку з ненаданням об`єкту дослідження додаткової угоди.

Положеннями ст. 109 ЦПК України визначено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі експертизі якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до частини четвертої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо провести експертизу для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 686/3582/16-ц.

Врахувавши, що відповідач, будучи обізнаним про розгляд даної справи, отримавши копії ухвал суду про зобов`язання надати доказ, а також вимогу державного виконавця про виконання вимог ухвали суду від 31.01.2024 року, не надав суду оригінал Додаткової угоди, суд першої інстанції обґрунтовано розцінив таку поведінку відповідача як умисне ухилення від проведення судової почеркознавчої експертизи, що зробило неможливим перевірку достовірності підписів сторінна Додатковій угоді від 10 лютого 2018 року.

Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно, правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких настають на підставі закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

У частині третій статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

За змістом статей 76, 102 ЦПК Українивисновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.

Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.

Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК Українизакріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України "Про оренду землі".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України "Про оренду землі"передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

У статті 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 14 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зазначила про те, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені у ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Зважаючи на неведене та враховуючи, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, підтверджуючих факт укладення 10 лютого 2018 року з ОСОБА_2 . Додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки №б/н від 25.04.2016 р., не спростовано доводів позивача щодо неукладення вказаного правочину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна додаткова угода не підписувалась ОСОБА_2 та не укладалась з відповідачем ТОВ «РОЗА-Л», а тому вона є неукладеною.

Відповідно до положень частини першої статті 31 Закону України «Про оренду землі», в редакції станом на дату укладення договору оренди земельної ділянки, договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Враховуючи вищевказані положення Закону України «Про оренду землі», а також умови п. 3.1Договору оренди земельної ділянки від 24.04.2016 року, з 25 квітня 2023 року право оренди ТОВ «Роза-Л» на спірну земельну ділянку припинилось.

Заявляючи вимоги про усунення перешкод у користуванні належної йому земельною ділянкою, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що не дивлячись на отримання відповідачем листів-повідомлень від ОСОБА_2 про припинення правовідносин оренди, після закінчення строку дії договору оренди, спірна земельна ділянка незаконно перебуває у володінні ТОВ «Роза-Л», яке не передало земельну ділянку позивачу та створює перешкоди у користуванні та розпорядженні нею.

Зазначав, що 15.05.2023 року інженером землевпорядником ОСОБА_5 в присутності землевласника ОСОБА_2 встановлені в натурі межі земельної ділянки, що належать ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.09.2015 року. Межові знаки були встановлені на місцевості в кількості 4 штук і передані на зерігання землевласнику.

Водночас, ТОВ «Роза-Л» знищило межові знаки, які були встановлені в натурі.

Після знищення межових знаків ОСОБА_2 встановив їх повторно і засіяв посадковим матеріалом земельну ділянку, проте ТОВ «Роза-Л» розорало земельну ділянку та повторно засіяло її іншим зерном.

За вказаним фактом знищення межових знаків та неправомірного розорювання засіяної земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_6 звертались до органу поліції, що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку №6014 та заявою про вчинення адміністративного правопорушення. (том 1 а.с. 59-62).

З огляду на вказані обставини, які не спростовано відповідачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про те, що ефективним способом захисту права позивача, є саме усунення перешкод у користуванні належної йому земельної ділянки, строк дії договору оренди якої закінчився, шляхом її повернення позивачу.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що належним способом захисту прав позивача було б звернення орендодавця до особи, за якою зареєстроване право оренди, з вимогою про визнання відсутнім права оренди.

З матеріалів справи вбачається, що станом на дату звернення до суду з даним позовом право оренди ТОВ «Роза-Л» на спірну земельну ділянку було припинено у зв`язку із закінченням строку оренди, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні дані про право оренди ТОВ «Роза-Л» на спірну земельну ділянку, що підтверджується деталізованою інформацією про речове право (том 1 а.с. 56-57)

За таких обставин, судом зроблено правильний висновок про наявність правових підстав для усунення перешкод у користуванні позивачем належною йому земельною ділянкою шляхом зобовязання ТОВ «Роза-Л» повернути спірну земельну ділянку ОСОБА_1 .

Тому оскаржуване рішення суду є законним та обгрунтованим.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Щодо судових витрат по справі, колегія суддів зазначає, що 22 серпня 2025 року позиваач ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду заяву про стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім витрат на правничу допомогу за підготовку та складання відзиву на апеляційну скаргу у розмірі 5 000,00 грн.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За правилами частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

До заяви про стягнення витрат на правову допомогу, яка була направлена позивачем до Київського апеляційного суду поштовою кореспонденцією 20.08.2025 року, долучено докази направлення копії заяви на адресу відповідача.

Таким чином, ТОВ «Роза-Л» було обізнано про ту обставину, що апеляційним судо буде вирішуватись питання стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, понесених позивачем.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до вказаних вимог ст. 137 ЦПК України позивачем до заяви про стягнення витрат на правову допомогу долучено копію Договору №31/05 про надання професійної правничої допомоги від 31.05.2023 року, укладеного з адвокатом Солдаткіним О.С., акт прийому-передачі наданих послуг № 2 від 15.07.2025 року та копію квитанції до прибуткового касового ордеру №178 від 15.07.2025 року, про оплату ОСОБА_1 накористь адвоката Солдаткіна О.С. на підставі Договору №31/05 про надання професійної правничої допомоги від 31.05.2023 року 5 000,00 грн.

Таким чином, позивачем апеляційному суду були надані докази укладення договору про надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до частин 5 та 6 ст. ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представник відповідача заперечень на заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу не подавав, клопотання про зменшення розміру таких витрат не заявив.

З огляду на те, що за наслідками перегляду рішення суду першої інстанції апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, понесені позивачем витрати на правову допомогу за складання відзиву на апеляційну скаргу в розмірі 5000,00 грн підлягають до стягнення з відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу, подану адвокатом Клапчуком Федором Петровичем в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л», залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 квітня 2025 року - залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені останнім витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 07 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : Я.В. Головачов

С.А. Голуб