ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 524/7569/16-ц

провадження № 61-7697св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - державний виконавець Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Сухина Віталій Вікторович,

боржник - ОСОБА_1 ,

стягувачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,

заінтересовані особи: Служба у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , до якої приєдналася ОСОБА_4 , поданою їхнім представником - адвокатом Чишинською Анною Володимирівною, на постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2025 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог подання

У листопаді 2023 року державний виконавець Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Сухина В. В. (далі - державний виконавець Сухина В. В.) звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , в якому зареєстровані малолітні діти.

Подання мотивоване тим, що на виконанні у Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо боржника ОСОБА_1 , до складу якого входять дев`ять виконавчих проваджень:

- № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 524/7569/16 від 19 вересня 2017 року, виданого Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна») заборгованості у розмірі 102 150,85 грн;

- № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 635/7174/16-ц від 16 жовтня 2018 року, виданого Харківським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 10,01 грн;

- № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 635/7174/16-ц від 16 жовтня 2018 року, виданого Харківським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 12 630 доларів США;

- № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа № 635/7174/16-ц від 16 жовтня 2018 року, виданого Харківським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 2 000 грн;

- № НОМЕР_6 з примусового виконання виконавчого листа № 635/7174/16-ц від 16 жовтня 2018 року, виданого Харківським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 432,16 грн;

- № НОМЕР_7 з примусового виконання виконавчого листа № 635/7174/16-ц від 16 жовтня 2018 року, виданого Харківським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 19 724,92 грн;

- № НОМЕР_8 з примусового виконання виконавчого листа № 635/7174/16-ц від 16 жовтня 2018 року, виданого Харківським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 5 363,21 грн;

- № НОМЕР_9 з примусового виконання виконавчого листа № 635/7174/16-ц від 16 жовтня 2018 року, виданого Харківським районним судом Харківської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 57,54 грн;

- № НОМЕР_10 з примусового виконання постанови № НОМЕР_11 від 08 травня 2019 року, виданої Автозаводським відділом державної виконавчої служби у м. Кременчуці Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 41 543,32 грн.

Державним виконавцем було неодноразово здійснено виходи за місцем проживання боржника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та за місцем його реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , проте боржника за вказаними адресами не виявлено та встановлено, що зазначена квартира знаходиться у користуванні іншої особи.

Під час проведення виконавчих дій у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_1 встановлено, що за боржником зареєстровано нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_3 . За вказаною адресою зареєстрована родина з неповнолітніми дітьми: з 22 лютого 2017 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 23 червня 2017 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

09 лютого 2023 року державний виконавець звернувся до органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області щодо надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника, в якому зареєстровані неповнолітні діти. Рішенням орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 06 квітня 2023 року № 545 державному виконавцю було відмовлено у наданні дозволу на реалізацію квартири АДРЕСА_3 .

У зв`язку з відсутністю у боржника ОСОБА_1 достатніх коштів та рухомого майна, на яке можна звернути стягнення, ураховуючи, що передача на реалізацію нерухомого майна, право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду є неможливою, державний виконавець звернувся до суду із цим поданням.

Ураховуючи наведене, державний виконавець Сухина В. В. просив суд: надати дозвіл на примусову реалізацію квартири АДРЕСА_3 , яка належить боржнику ОСОБА_1 , право користування якої мають неповнолітні діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 листопада 2023 року подання державного виконавця Сухини В. В. повернуто заявнику.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 01 липня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ганга Д. Г., задоволено.

Ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 листопада 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 вересня 2024 року у складі судді Андрієць Д. Д. у задоволенні подання державного виконавця Сухини В. В. відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що звернення стягнення на нерухоме майно боржника буде неспівмірним із порушенням прав малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Районний суд взяв до уваги відсутність відомостей, які б підтверджували те, що малолітні діти: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та їх батьки мають інше приміщення, яке може використовуватися як постійне місце проживання, а також відомостей про те, що спірне нерухоме майно не використовується сім`єю ОСОБА_7 , як постійне та єдине місце проживання.

Суд першої інстанції зазначив, що місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було зареєстровано в квартирі АДРЕСА_3 через 5 днів після їх народження. Місце проживання їхніх батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано у спірній квартирі з 22 лютого 2017 року, тобто до ухвалення Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області рішення про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості. Крім того, у поясненнях приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Баглай А. В. зазначила, що 21 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір-купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 , проте через наявність інших записів в реєстрі державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру не відбулася.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ганги Д. Г., задоволено.

Ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 вересня 2024 року скасовано.

Подання державного виконавця Сухини В. В. задоволено.

Надано дозвіл на реалізацію квартири АДРЕСА_3 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , право користування якою мають неповнолітні діти: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та задовольняючи подання державного виконавця Сухини В. В. про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані малолітні діти, апеляційний суд виходив із того, що сам факт реєстрації малолітній дітей, за відсутності доказів їх проживання у спірній квартирі, та порушення їхніх прав наданням дозволу на її реалізацію, беручи до уваги, що власник квартири не є батьком чи близьким родичем малолітніх дітей, не може перешкодити забезпеченню виконання судового рішення. Суд урахував, що під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій поштові відправлення, які направлялися на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_3 за вищевказаною адресою поверталися до судів без вручення адресатам з відміткою поштової служби про причини повернення/досилання поштової кореспонденції «адресат відсутній за вказаною адресою».

Суд апеляційної інстанції не погодився з рішенням органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 06 квітня 2023 року № 545 про відмову у наданні дозволу на реалізацію квартири АДРЕСА_3 , оскільки зазначене рішення не свідчить про реальне дослідження органом опіки та піклування факту проживання у спірній квартирі дітей та порушення їх прав внаслідок надання дозволу на реалізацію спірної квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_3 (до касаційної скарги якого приєдналася ОСОБА_4 ), посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2025 року скасувати та залишити в силі ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 вересня 2024 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У червні 2025 року касаційна скарга ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Чишинською А. В., на постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2025 року надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У червні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_4 , яка подана її представником - адвокатом Чишинською А. В., про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник - адвокат Чишинська А. В., на постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 липня 2025 року прийнято заяву ОСОБА_4 , яка подана її представником - адвокатом Чишинською А. В., про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник - адвокат Чишинська А. В., на постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2025 року; відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції, роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу та зупинено виконання постанови Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2025 року до закінчення касаційного провадження.

У вересні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 , до якої приєдналася ОСОБА_4 , подана їхнім представником - адвокатом Чишинською А. В.,мотивована тим, що апеляційний суд неповно з`ясував фактичні обставини справи, неповно дослідив та надав правову оцінку наявним у справі доказам, а також те, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вказує, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності ОСОБА_3 , який мобілізований до лав Збройних Сил України, фактично перебуває на лінії бойового зіткнення, та не був належно обізнаний про дату, час судового розгляду, відповідно, не мав можливості взяти участь у судовому засіданні особисто, в режимі відеоконференції або через представника. Зазначає, що родина ОСОБА_7 постійно з 2016 року проживає у вказаній квартирі, діти проживають у спірній квартирі з моменту народження, зареєстровані в ній у встановленому законом порядку, іншого житла не мають. ОСОБА_3 постійно проживав у квартирі до моменту мобілізації до лав Збройних Сил України, а зараз там проживають його малолітні діти та їхня мати - ОСОБА_4 , що було враховано судом першої інстанції. Вважає, що звернення стягнення на нерухоме майно буде неспівмірним із порушенням прав малолітніх дітей, які є інвалідами, на житло.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У липні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Ганга Д. Г. подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, яка відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України.

Вказує, що звернення державного виконавця до суду із цим поданням обумовлено неможливістю примусового виконання судових рішень про стягнення з боржника грошових коштів, які перебувають на примусовому виконанні ще з 2017 року. Неможливість примусового виконання пов`язана з реєстрацією у спірний квартирі, яка є єдиним майном боржника, малолітніх дітей та відмовою органу опіки та піклування у наданні дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника.

Зазначає, що спірна квартира не належить на праві власності ні батькам дітей, ні самим дітям, а реєстрація місця проживання малолітніх дітей у квартирі вчинена боржником з метою перешкоджання її майбутній реалізації, що свідчить про його недобросовісні дії та намагання відчужити належне йому нерухоме майно.

Вважає, що у випадку задоволення подання державного виконавця права малолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не будуть порушені, оскільки їхні батьки не є власниками спірної квартири, не мають жодного споріднення з боржником ОСОБА_1 та саме на ОСОБА_3 , ОСОБА_4 покладено обов`язок забезпечити дітей житлом.

Доводи осіб, які подали додаткові пояснення у справі

У липні та серпні 2025 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» подало до Верховного Суду додаткові пояснення у справі.

У вересні 2025 року Автозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав до Верховного Суду додаткові пояснення у справі.

Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подані ТОВ «Порше Лізинг Україна» та Автозаводським відділом державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції додаткові пояснення у справі, оскільки вони по суті є штучним поданням відзиву на касаційну скаргу поза межами визначеного процесуального строку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На виконанні у Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо боржника ОСОБА_1 , до складу якого входять дев`ять виконавчих проваджень:

- № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 524/7569/16 від 19 вересня 2017 року, виданого Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна») заборгованості у розмірі 102 150,85 грн;

- № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 635/7174/16-ц від 16 жовтня 2018 року, виданого Харківським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 10,01 грн;

- № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 635/7174/16-ц від 16 жовтня 2018 року, виданого Харківським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 12 630 доларів США;

- № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа № 635/7174/16-ц від 16 жовтня 2018 року, виданого Харківським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 2 000 грн;

- № НОМЕР_6 з примусового виконання виконавчого листа № 635/7174/16-ц від 16 жовтня 2018 року, виданого Харківським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 432,16 грн;

- № НОМЕР_7 з примусового виконання виконавчого листа № 635/7174/16-ц від 16 жовтня 2018 року, виданого Харківським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 19 724,92 грн;

- № НОМЕР_8 з примусового виконання виконавчого листа № 635/7174/16-ц від 16 жовтня 2018 року, виданого Харківським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 5 363,21 грн;

- № НОМЕР_9 з примусового виконання виконавчого листа № 635/7174/16-ц від 16 жовтня 2018 року, виданого Харківським районним судом Харківської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 57,54 грн;

- № НОМЕР_10 з примусового виконання постанови № НОМЕР_11 від 08 травня 2019 року, виданої Автозаводським відділом державної виконавчої служби у м. Кременчуці Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 41 543,32 грн (том 1, а. с. 187-195).

Під час здійснення виконавчих дій державним виконавцем винесено ряд постанов, зокрема: про розшук майна боржника від 22 лютого 2018 року; про арешт майна боржника від 07 березня 2019 року; про арешт коштів боржника від 29 січня 2021 року (виконавче провадження № НОМЕР_2) (том 1, а. с. 171-175).

Згідно з даними відділу ведення Реєстру територіальної громади Автозаводської районної адміністрації станом на 02 квітня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: з 22 лютого 2017 року - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; з 23 червня 2017 року - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1, а. с. 159).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 03 лютого 2023 року № 321834006 квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (том 1, а. с. 176-178).

Перед зверненням до суду зі вказаним поданням, державний виконавець Сухина В. В.звернувся до органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області з поданням щодо надання дозволу на реалізацію квартири АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_1 .

Рішенням органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 06 квітня 2023 року № 545 «Про відмову у наданні дозволу на вчинення правочину щодо майна, право користування яким мають малолітні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 » відмовлено державному виконавцю Сухині В. В. у наданні дозволу на реалізацію квартири АДРЕСА_3 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , право користування якою мають малолітні діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1, а. с. 155-156).

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 вересня 2019 року у справі № 524/7569/16-ц подання державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції Савченко Ю. О. про оголошення розшуку боржника задоволено.

Оголошено в розшук ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , остання відома адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Виконання ухвали покладено на Кременчуцький ВП ГУНП в Полтавській області (том 1, а. с. 165-166).

У поясненнях приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Баглай А. В. від 09 жовтня 2019 року № 176, зазначено, що 21 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_3 . Проте, провести державну реєстрацію права власності на вказану квартиру виявилося неможливим у зв`язку із тим, що 12 вересня 2016 року на вказану квартиру в базі даних заяв приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу було зареєстровано заяву про державну реєстрацію права власності (том 1, а. с. 160-163).

15 грудня 2017 року, 16 січня 2018 року, 21 червня 2018 року, 11 квітня 2019 року, 09 серпня 2019 року, 31 серпня 2021 року, 15 лютого 2022 року, 20 жовтня 2023 року державним виконавцем здійснено виходи за місцем проживання боржника ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , та місцем його реєстрації за адресою АДРЕСА_2 , проте боржника за вказаними адресами не виявлено та встановлено, що квартира знаходиться у користуванні іншої особи (том 1, а. с. 179-186).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_3 , до якої приєдналася ОСОБА_4 , подана їхнім представником - адвокатом Чишинською А. В.,підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 18 ЦПК України: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У пункті 6 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно із частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (частина п`ята статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

У частині шостій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Підпунктом 3 пункту 3 Розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок), яким визначено перелік документів (в електронній або паперовий формі), які подаються разом із заявкою на реалізацію арештованого майна, встановлено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - надається копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.

У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

У частині другій статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років

Відповідно до частин другої, третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно із частинами першою-третьою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

За змістом статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Вимога про отримання державним або приватним виконавцем дозволу органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить неповнолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема, передбачених статтями 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», від можливого порушення.

Отже, передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду, є неможливою.

Водночас законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

У постанові від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 Верховний Суд зазначив, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом у порядку, встановленому в статті 435 ЦПК України.

Пункт 1 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Частиною восьмою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Відповідно до частин першої, четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Згідно з абзацом 5 статті 3 та частинами першою, десятою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Під час розгляду подання, суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні, чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення, чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання, чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання, яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини (див.: постанови Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22), від 04 жовтня 2023 року у справі № 925/362/20)).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та задовольняючи подання державного виконавця Сухини В. В. про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані малолітні діти, апеляційний суд виходив із того, що сам факт реєстрації малолітній дітей, за відсутності доказів їх проживання у спірній квартирі, та порушення їхніх прав наданням дозволу на її реалізацію, беручи до уваги, що власник квартири не є батьком чи близьким родичем малолітніх дітей, не може перешкодити забезпеченню виконання судового рішення.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення подання державного виконавця, посилавшись лише на те, що сам факт реєстрації малолітній дітей, за відсутності доказів їх проживання у спірній квартирі та порушення їхніх прав наданням дозволу на її реалізацію, не може перешкодити забезпеченню виконання судового рішення.

Відповідно до положень частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто як доказування, так і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому у касаційній скарзі заявники посилаються на те, що малолітні діти проживають у спірній квартирі з моменту народження, зареєстровані в ній у встановленому законом порядку, іншого житла не мають.

Також не погодившись з рішенням органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 06 квітня 2023 року № 545 про відмову у наданні дозволу на реалізацію спірної квартири, апеляційний суд послався лише на те, що зазначене рішення не свідчить про реальне дослідження органом опіки та піклування факту проживання у спірній квартирі дітей та порушення їх прав внаслідок надання дозволу на реалізацію спірної квартири. Отже, суд належно не мотивував його відхилення та крім того, не був позбавлений можливості уточнити цей висновок шляхом вчинення процесуальних дій, передбачених ЦПК України.

Щодо посилання апеляційного суду на відсутність доказів фактичного проживання малолітніх дітей в квартирі АДРЕСА_3 , то якщо суд вважатиме за необхідне отримати такі відомості, він не позбавлений права з`ясувати відповідну інформацію у органу опіки та піклування. Зазначене є необхідним задля якнайкращих інтересів дітей і для того, аби судове рішення не ґрунтувалося на припущеннях.

Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 705/90/23 вказував, що розгляд подань державних та приватних виконавців здійснюється у відповідності до положень Розділу VI ЦПК, а тому суд не позбавлений можливості запитати інформацію, необхідну для розгляду відповідного подання.

Ураховуючи наведене, доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд неповно з`ясував фактичні обставини справи, неповно дослідив та надав правову оцінку наявним у справі доказамзнайшли своє підтвердження.

За таких обставин, висновки суду апеляційної інстанції не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та є передчасними.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Згідно із частиною шостою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати правову оцінку новим доказам у справі, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому, оскільки порушення норм процесуального права допущено апеляційним судом, справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належно оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Крім того, апеляційному суду необхідно врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22 (провадження № 14-74цс25) щодо можливості розгляду справи, учасником якої є особа, яка служить у Збройних Силах України і надати оцінку цим доводам ОСОБА_3 .

Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування постанови суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на розгляд суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у судах першої та апеляційної інстанцій, а також у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , до якої приєдналася ОСОБА_4 , поданою їхнім представником - адвокатом Чишинською Анною Володимирівною, задовольнити частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк