Справа № 194/1059/25
Номер провадження № 2/194/788/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Корягіна В.О.,

за участю: секретаря судового засідання Клімової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тернівка Дніпропетровської області в загальному позовному провадженні позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Шахтобудівельна компанія», третя особа: Головне управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області, про стягнення заробітної плати за невикористану відпустку, середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та суми невиплачених сум лікарняних, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся через систему «Електронний суд» до суду з позовною заявою до ТОВ «Шахтобудівельна компанія», третя особа: ГУ ПФУ в Донецькій області про стягнення заробітної плати за невикористану відпустку, середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та суми невиплачених сум лікарняних. Позовну вимогу мотивує тим, що він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Шахтобудівельна компанія» з 22.01.2020 року по 10.04.2025 року. Звільнений за власним бажанням на підставі наказу від 10.04.2025 року №212-к. При звільненні йому було виплачені розрахункові, які складались з компенсації за невикористані дні відпустки. Однак, вважає, що відповідачем несвоєчасно та не в повному обсязі проведено остаточний розрахунок. Так, Відповідачем не в повному обсязі оплачені листки тимчасової непрацездатності, а саме за період 09.01.2025 по 28.03.2025, а також не погоджується із розрахунком суми компенсації за дні невикористаної відпустки. Остаточний розрахунок проведено 29.04.2025, що є порушенням ст.116 КЗпП. Щодо виплати компенсації за невикористану відпустку. При звільненні йому була нарахована компенсація за невикористану відпустку за 91кал.день в сумі 269 556,90грн. Однак, з розрахунком суми не погоджується, оскільки середньоденний заробіток складав 3232,12грн., тому сума компенсації має складати 91кал.день х3232,12грн.= 294122,92грн., тобто відповідачем недоплачено 24 566,02грн. компенсації за невикористану відпустку. Для обчислення середньої заробітної плати для сплати компенсації за невикористані відпустки застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100, з наступними змінами, внесеними згідно з Постановами КМ (в наступному Порядок). Також, як вже зазначалось позивача звільнено було 10.04.2025 р.., однак остаточний розрахунок було проведено 29.04.2025, а саме виплата заробітної плати у вигляді простою за період з 09.01.2025 по 14.01.2025 в сумі 1703,25грн., що свідчить про порушення ст.116 КЗпП. Розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10.04.2025 по 29.04.2025 складає 3232,12х19дн.=61410,28грн. Щодо невиплати за листками тимчасової непрацездатності. Як вбачається із листків непрацездатності, які сформовані в електронному вигляді та видані медичним закладом в період з 05.12.2024 року до 28.03.2025 року він перебував на лікарняному. 28.03.2025 року йому встановлена стійка втрата працездатності. Однак, станом на день звернення із цим позовом залишаються не оплаченими наступні листки непрацездатності (тимчасова непрацездатність внаслідок захворювання або травми, що не пов`язані з нещасним випадком на виробництві). За даними підсистеми Електронний реєстр листків непрацездатності Інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України: Номер ЛП 27582977-1 за період 05.12.2024-08.12.2024, Номер ЛП 27679441-1 за період 09.12.2024-13.12.2024, 13.12.2024 по 20.12.2024, номер ЛП 28386022-1 за період 09.01.2025- 20.01.2025, номер ЛП 28694851-1 за період 21.01.2025- 21.01.2025, номер ЛП 28722465-1 за період 22.01.2025- 27.01.2025, номер ЛП 28864854-2 за період 28.01.2025- 30.01.2025, номер ЛП 28982900-2 за період 31.01.2025- 06.02.2025, номер ЛП 28982900-2 за період 31.01.2025- 06.02.2025, номер ЛП 29185636-1 за період 07.02.2025- 14.02.2025, номер ЛП 29351221-1 за період 15.02.2025- 21.02.2025, номер ЛП 29664778-1 за період 22.02.2025- 03.03.2025, номер ЛП 30079636-1 за період 04.03.2025- 12.03.2025, номер ЛП 30473749-1 за період 13.03.2025- 17.03.2025, номер ЛП 30628049-1 за період 18.03.2025-24.03.2025, номер ЛП 30865949-1 за період 25.03.2025-28.03.2025. Відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» оплата перших п`яти днів тимчасової

непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне Документ сформований в системі «Електронний суд» 06.07.2025 страхування» органами Пенсійного фонду України виплачується застрахованим особам з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності, незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Вважає, що відповідачем неправомірно не сплачено йому листки непрацездатності за період 09.01.2025 по 28.03.2025, що складає 78днів Х 3232,12=252105,36грн. Просить стягнути з ТОВ «Шахтобудівельна компанія» на його користь заробітну плату за невикористану відпустку у розмірі 24566,02 грн., середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10.04.2025 року по 29.04.2025 року у розмірі 61410,38 грн., суми невиплачених сум лікарняних за період з 09.01.2025 по 28.03.2025 року у розмірі 252105,36 грн., судовий збір стягнути з відповідача.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволені позову, оскільки позовні вимоги є безпідставними, не обґрунтованими, не підтвердженими належними доказами. Так, згідно із наказом від 21.01.2020 №130-к позивача було прийнято з 22.01.2020 на роботу прохідником 5 розряду з повним робочим днем на підземних роботах. Згідно із наказом від 30.12.2024 №221 оголошено простій відносно всього персоналу ТОВ «ШАХТОБУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» з 30 грудня 2024 року з 00 год 00 хв. до усунення обставин, що стали підставою для призупинення робіт, відповідно до Акту про простій від 29.12.2024. При цьому відносно Позивача застосовано простій з 09.01.2025, оскільки ОСОБА_1 у період з 20.12.2024 по 08.01.2025 перебував на лікарняному, який було відкрито до моменту оголошення простою (Номер випадку непрацездатності 15016698). Станом на сьогоднішній день наказ відповідача від 30.12.2024 №221 про оголошення простою не було скасовано/оскаржено. Згідно із наказом № 3 від 14.01.2025 з 16 січня 2025 р. призупинено дію трудового договору з Позивачем на строк до відновлення можливості забезпечувати роботою Товариством та виконувати роботу працівниками, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану в Україні. У зв`язку з тим, що внаслідок активних військових дій на території Покровської громади (зазначений факт є загальновідомим) працівники не могли з`являтися на підприємство, додатково вказаний наказ було розміщено на сайті https://sway.cloud.microsoft/XFzgkjRnfXJ5G1HO (роздруківка повідомлення Призупинення дії трудових договорів ТОВ «ШАХТОБУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» додається) та направлено працівникам, в т.ч. і позивачу у вигляді смс розсилки через Viber. Станом на сьогоднішній день наказ відповідача № 3 від 14.01.2025 про призупинення дії трудових договорів з 16 січня 2025 р. не було скасовано/оскаржено. Оскільки станом на 15.01.2025 позивач перебував у простої з ОСОБА_1 було призупинено дію трудового договору. Згідно із наказом від 10.04.2025 №212-к позивач звільнився за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) у зв`язку зі зміною місця проживання 10.04.2025р. Позивач заявляє позовну вимогу щодо стягнення з Відповідача заробітну плату у рахунок недоплаченої компенсації за невикористану відпустку в сумі 24 566,02грн. Із змісту статей 7, 8 та 9 ЗУ «Про відпустки» витікає що конкретна тривалість додаткової відпустки встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від результатів атестації робочих місць за умовами праці та часу зайнятості працівника в цих умовах. Враховуючи зазначені обставини та фактично відпрацьований час ОСОБА_1 у шкідливих/підземних умовах, позивач у спірний період набув право на отримання 121 дня відпустки за наступні періоди: - за період роботи 22.01.2023 21.01.2024: · 28 календарних дні основна відпустка; 11 календарних дні додаткова відпустка за шкідливі та тяжкі умови праці; · 23 календарних дні додаткова відпустка за особливий характер праці. - за період роботи 22.01.2024 21.01.2025: · 28 календарних дні основна відпустка; · 10 календарних дні додаткова відпустка за шкідливі та тяжкі умови праці; · 21 календарний день додаткова відпустка за особливий характер праці. При цьому Позивач скористався своїм правом на відпустку та використав 44 дні відпустки за наступні періоди: - за період роботи 22.01.2023 21.01.2024: · 28 календарних дні основна відпустка; · 15 календарних дні додаткова відпустка за особливий характер праці. - за період роботи 22.01.2024 21.01.2025: · 1 календарний день основна відпустка. Слід відзначити, що період призупинення дії трудового договору не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Це пов`язано з тим, що під час призупинення працівник фактично не працює і йому не нараховується заробітна плата, а отже, не зберігається право на відпустку за цей період. Однак при проведенні розрахунку при звільненні сталася помилка через що позивачу помилково Відповідачем додатково була нарахована компенсація за дні не використаної відпустки за період трудових відносин 16.01.2025 10.04.2025 у кількості 14 календарних дні, а саме: 6 календарних дні основна відпустка; 3

календарних дні додаткова відпустка за шкідливі та тяжкі умови праці; 5 календарний день додаткова відпустка за особливий характер праці. При звільненні Позивачу була нарахована та виплачена компенсація за невикористану відпустку за 91 календарний день в сумі 269 556,90грн. З урахуванням зазначеного, у день звільнення позивачу було виплачена компенсація за дні невикористаної відпустки у кількості 91 календарний день (за період з 22.01.2023 по 31.12.2023 включно 17 дні та за період з 01.01.2024 по 15.01.2025 60 дні (правомірно набуті дні невикористаної відпустки), а також за період з 16.01.2025 по 10.04.2025 14 дні (помилково виплачена компенсація за дні невикористаної відпустки). У позовній заяві Позивач проводить розрахунок компенсації за щорічну невикористану відпустку виходячи із середньоденної заробітної плати за 2024 у сумі 3 232,12 грн. Однак, зазначений розрахунок не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року проводиться виходячи з виплат нарахованих у 2023 році. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. В матеріалах справи міститься копія відповіді Відповідача від 09.06.2025 №1627/01-01 на адвокатській запит від 12.05.2025 №б/н до якого додано окремі розрахунки середньої заробітної плати за 2023 та 2024 роки на підставі яких було виплачена компенсація за дні невикористаної відпустки. Так, середньоденна заробітна плата Позивача у 2023 році для виплати компенсації за невикористану відпустку склала 1 787,06 грн., а у 2024 році 3232,12грн. З урахуванням зазначеного необхідно звернути увагу, що виплата компенсації за невикористані дні відпустки: - за період з 22.01.2023 по 31.12.2023 у кількості 17 дні склала 30380,02 грн. (17 дні * 1 787,06 грн. середньоденна заробітна плата Позивача у 2023 році); - за період з 01.01.2024 по 15.01.2025 у кількості 60 дні склала 193927,20 грн. (60 дні * 3232,12грн. середньоденна заробітна плата Позивача у 2024 році). Таким чином, Позивач на момент звільнення набув право на виплату компенсації за 77 дні невикористаної відпустки у сумі 224307,22грн. В свою чергу через помилку Відповідач сплатив Позивачу компенсацію за 91 день невикористаної відпустки у сумі 269 556,90грн., тобто переплата склала 45249,68грн. (14 дні помилково нарахованої компенсації за невикористану відпустку * 3232,12грн.) Враховуючи зазначене, у Відповідача відсутня заборгованість зі сплати компенсації за невикористану відпустку. Позивач заявляє вимоги щодо стягнення з відповідача суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10.04.2025 по 29.04.2025 в розмірі 61410,28грн. Зазначена вимога є необґрунтованою та безпідставною. В підтвердження безпідставності вимог щодо стягнення виплат середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 10.04.2025 зазначають, що день звільнення позивача (10.04.2025) не був робочим для ОСОБА_1 (витяг із табелю обліку робочого часу за період з січень-квітень 2025 додається) та позивач був відсутній на робочому місці. Матеріали справи не містять доказів звернення позивача з вимогами до відповідача щодо неповного розрахунку при звільненні щодо виплата заробітної плати у вигляді простою за період з 09.01.2025 по 15.01.2025. Оскільки відповідач здійснив виплату днів простою без вимоги Позивача, тому вважаємо в даному випадку відсутні підстави для стягнення середнього заробітку. Позивач заявляє вимоги щодо стягнення з відповідача суми невиплачених лікарняних за листками непрацездатності з 09.01.2025 по 28.03.2025 в сумі 252105,36грн. Зазначена вимога є необґрунтованою та безпідставною. Додатково слід відзначити, що у прохальній частині позову зазначена сума до стягнення по оплаті лікарняних за період з 09.01.2025 по 28.03.2025, але при цьому на сторінці 3 Позивачу додатково зазначається, що не оплачені наступні листки працездатності: Номер ЛП 27582977-1 за період 05.12.2024-08.12.2024, Номер ЛП 27679441-1 за період 09.12.2024-13.12.2024, 13.12.2024 по 20.12.2024. Зазначене не відповідає дійсності виходячи з наступного. За період втрати працездатності 05.12.2024-08.12.2024 (Номер випадку непрацездатності 14811240) Відповідач сплатив 23.12.2024 - 10 238,14грн. За період втрати працездатності 09.12.2024-13.12.2024 (Номер випадку непрацездатності 14859552) Відповідач сплатив 06.01.2025 -12797,67грн. (перераховано Позивачу суму 18316,91грн., в т.ч. 12797,67грн. сума оплати лікарняних та 5519,24грн. сума оплати заробітної плати). За період втрати працездатності 14.12.2024-19.12.2024 (Номер випадку непрацездатності 14859552) Відповідач сплатив 15.01.2025 - 15357,20грн. За період втрати працездатності 20.12.2024-08.01.2025 (Номер випадку непрацездатності 15016698) Відповідач сплатив 03.02.2025 - 38393,01 грн. та 07.02.2025 - 12797,66 грн. Крім того, як було зазначено вище, Позивач не виходив на роботу та перебував у простої з 09.01.2025 по 15.01.2025 (10.01.2025 та 14.01.2025 вихідні). Враховуючи той факт, що станом на сьогоднішній день наказ Відповідача від 30.12.2024 №221 не було оскаржено/скасовано та Позивач отримав оплату днів простою, відсутні жодні правові підстави для оплати днів тимчасової втрати працездатності за період з 09.01.2025 по 15.01.2025. Слід відзначити, що фактично Позивач намагається отримати через суд подвійну оплату за одні й ті самі дні (тобто як за дні простою та за дні тимчасової непрацездатності). Відповідно до витягу табелю обліку робочого часу Позивач у спірний період не виходив на роботу та дію його трудового договору було призупинено з 16.01.2025 по 10.04.2025. Враховуючи зазначені обставини, у Позивача відсутнє право на отримання оплати за дні тимчасової втрати працездатності за період з 16.01.2025 по 28.03.2025. Таким чином, вимоги Позивача щодо стягнення з відповідача суми невиплачених лікарняних за листками непрацездатності з 09.01.2025 по 28.03.2025 в сумі 252105,36грн. є такими, що не підлягають задоволенню. Також, звертають увагу, що у Позивача у період з 09.01.2025 по 28.03.2025 зафіксовано 2 випадки непрацездатності та за кошти Роботодавця не може бути профінансовано більше ніж 10 днів непрацездатності від всього спірного періоду. При цьому Позивач неправомірно заявляє вимоги про стягнення абсолютно усіх днів перебування на лікарняному за рахунок Роботодавця та не враховує законодавчі обмеження по кількості днів та визначених джерел фінансування (Роботодавець сплачує лише перші 5 днів непрацездатності за власний рахунок). До того, як вже зазначалося вище, необхідно враховувати, що за період простою Позивачу заробітну плату виплачено в розмірі, не меншим, ніж передбачено законодавством. За період з 09.01.2025 по 15.01.2025 (10.01.2025 та 14.01.2025 вихідні) Позивач отримав оплату днів простою в сумі 2271грн., що відповідає оплаті згідно тарифної ставки за робочу зміну у розмірі 454,20грн. за 1 день простою (75,70 грн./год (тарифна ставка) * 6 годин (тривалість робочої зміни Позивача згідно графіку роботи). Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції складає 10 000 грн. Документи на підтвердження витрат на правничу допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Представник третьої особи подала письмові пояснення щодо позовних вимог, відповідно до яких зазначила, щозаява-розрахунок на отримання фінансування по електронним листкам непрацездатності ОСОБА_1 за період з 09.01.2025 по 28.03.2025 від ТОВ «Шахтобудівельна компанія» до Головного управління не надходили. Відповідно до частини 2 статті 8 Закону № 1105 роботодавець зобов`язаний здійснювати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид страхових виплат та надання соціальних послуг згідно з цим Законом. В свою чергу застрахована особа має право на отримання у разі настання страхового випадку страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом (частина 1 статті 9 Закону № 1105). Головне управління зазначає, що від страхувальника ТОВ «Шахтобудівельна компанія» заява-розрахунок на отримання фінансування по ЕЛН ОСОБА_1 №28386022-1 за період з 09.01.2025 по 20.01.2025 та №15249848- -1 за період з 21.01.2025 по 21.01.2025 не надходила. Якщо роботодавець не подає заяву-розрахунок своєчасно, орган Пенсійного фонду не зможе здійснити виплату, оскільки заява-розрахунок, в якій міститься інформація про нарахування страхових виплат застрахованим особам, є основною підставою для фінансування органом Пенсійного фонду.

Позивач подав до суду додаткові письмові пояснення, в яких зазначає, що аргументи відповідача ТОВ «Щахтобудівельна компанія» та доводи третьої сторони Головного управління ПФУ в Донецькій області вважає такими, що не спростовують позовних вимог позивача та є такими, що порушують соціальні гарантії та права працівника. ТОВ «Шахтобудівельна компанія» не дотримано порядок розрахунку середньої заробітної плати, який передбачено Порядком №100, що призвело до невірного розрахунку та недоплати мені суми компенсації за невикористану відпустку в сумі 24566,02грн. Щодо порушення строку виплати сум заробітної плати у розмірі 1703,25грн. за період простою, як зазначає ТОВ «Шахтобудівельна компанія», а саме було виплачено суму простою (з наведеного відповідачем) за період з 08.01.2025 по 15.01.2025 сплачено 29.04.2025, підтверджує порушення строків розрахунку з працівником та свідчить про можливу не доброчесність з боку роботодавця. До речі, щодо наказу від 14.01.2025 № 3 «Про призупинення дії трудових договорів з працівниками ТОВ «ШАХТОБУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ», яким з 16 січня 2025 року призупинено дію трудових договорів на строк до відновлення можливості забезпечувати роботою Товариством та виконувати роботу працівниками, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану в Україні з працівниками Товариства згідно Додатку 1 до цього Наказу. Тобто, наведене свідчить, що припинення трудових відносин та припинення роботи підприємства було введено не в повному обсязі та не застосовано до всіх працівників. Щодо наказу від 30.12.2024 №221 «Про оголошення простою», вважає його застосування стосовно нього порушує його права та трудові гарантії і як наслідок невиплату мені за листками непрацездатності. Згідно з тексту цього наказу вбачається, що простій застосовано не по підприємству в цілому, а стосовно окремих працівників. Вважає, що ТОВ «Шахтобудівельна компанія» припустила порушення його трудових гарантій, гарантій на соціальний захист. Порушено право на матеріальне забезпечення на випадок тимчасової непрацездатності, а саме - про право працівників на оплату лікарняних. Вважає, що йому протиправно не сплачено листки непрацездатності за період з 09.12.2024 по 28.03.2025. Як вбачається із доданих документів Відповідачем, то ним ще підтверджується факт не сплати листка непрацездатності за період з 05.12.2024 по 08.12.2024, 09.12.2024 по 13.12.2024.... Щодо судових витрат, які відповідач просить суд покласти на позивача. Хоче зазначити, що на сьогодення він опинився у досить важкому фінансовому стані, коли підприємство його позбавило виплат та за станом здоров`я він не може працювати, оскільки знаходиться на тривалому лікування, наразі йому необхідно провести операцію, повинен на постійній основі використовувати вартісні медичні засоби (пульсоксиметр та концентрат кисневий), тому з боку підприємства покладення на нього судових витрат це взагалі непомірний тягар для його фінансового стану. Тому, просить суд судові витрати не покладати на Позивача.

Представник відповідача подала додаткові письмові пояснення, в яких зазначає, що у відзиві на позовну заяву Відповідач детально описав порядок обчислення компенсації за невикористану відпустку, що було набуто Позивачем до 01.01.2024 року. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році (абзац 2 пункту 2 Порядку №100 в редакції Постанови КМ № 957 від 08.09.2023) Середньоденна заробітна плата Позивача у 2023 році для виплати компенсації за невикористану відпустку склала 1 787,06 грн., а у 2024 році 3232,12грн. З урахуванням зазначеного необхідно звернути увагу, що виплата компенсації за невикористані дні відпустки: - за період з 22.01.2023 по 31.12.2023 у кількості 17 дні склала 30380,02 грн. (17 дні * 1 787,06 грн. середньоденна заробітна плата Позивача у 2023 році); - за період з 01.01.2024 по 15.01.2025 у кількості 60 дні склала 193927,20 грн. (60 дні * 3232,12грн. середньоденна заробітна плата Позивача у 2024 році). Таким чином, Позивач на момент звільнення набув право на виплату компенсації за 77 дні невикористаної відпустки у сумі 224307,22грн. В свою чергу, через помилку Відповідач сплатив Позивачу компенсацію за 91 день невикористаної відпустки у сумі 269 556,90грн., тобто переплата склала 45249,68грн. (14 дні помилково нарахованої компенсації за невикористану відпустку * 3232,12грн.) Позивач не спростував період, за який йому було сплачено компенсацію за невикористані дні відпустки при звільнені. Вимога Позивача виплатити йому компенсацію за невикористані дні відпустки 2023 року із розрахунку заробітної плати 2024 року суперечить порядку обчислення середньої заробітної плати. Дата виплати компенсації за невикористані дні відпустки за 2023 рік у квітні 2025 не змінює встановлені законодавчі норми щодо порядку обчислення середньої заробітної плати, встановленої абзацом 2 пункту 2 Порядку №100 в редакції Постанови КМ № 957 від 08.09.2023. Позивач заявляє вимоги щодо стягнення з відповідача суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10.04.2025 по 29.04.2025 в розмірі 61410,28грн. Зазначена вимога є необґрунтованою та безпідставною. День звільнення Позивача (10.04.2025) не був робочим для ОСОБА_1 та Позивач був відсутній на робочому місці, тому в силу вимог ч. 1 ст. 116 КЗПП України сума оплати за час простою повинна була виплачена не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В даному випадку жодних вимог щодо затримки сплати простою Позивач не висував, а Відповідач здійснив оплату днів простою без вимоги Позивача. Вказане підтверджується і додатковими поясненнями Позивача від 31.08.2025, оскільки він зазначає про очікування оплати лікарняних за спірний період, а не простою. З урахуванням зазначеного, вважають в даному випадку відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за прострочення виплати заробітної плати за дні простою. Позивач заявляє вимоги щодо стягнення з відповідача суми лікарняних за листками непрацездатності з 09.01.2025 по 28.03.2025 в сумі 252105,36грн. Просять звернути увагу суду, що фактично Позивач намагається отримати через суд подвійну оплату за одні й ті самі дні (тобто як за дні простою та за дні тимчасової непрацездатності). Не відповідає дійсності і твердження Позивача у додаткових поясненнях від 31.08.2025 про те, що «…Як вбачається із доданих документів Відповідачем, то ним ще підтверджується факт не сплати листка непрацездатності за період з 05.12.2024 по 08.12.2024, 09.12.2024 по 13.12.2024....» виходячи з наступного. За період втрати працездатності 05.12.2024-08.12.2024 (Номер випадку непрацездатності 14811240) Відповідач сплатив 23.12.2024 - 10 238,14грн. За період втрати працездатності 09.12.2024-13.12.2024 (Номер випадку непрацездатності 14859552) Відповідач сплатив 06.01.2025 -12797,67грн. (перераховано Позивачу суму 18316,91грн., в т.ч. 12797,67грн. сума оплати лікарняних та 5519,24грн. сума оплати заробітної плати). За період втрати працездатності 14.12.2024-19.12.2024 (Номер випадку непрацездатності 14859552) Відповідач сплатив 15.01.2025 - 15357,20грн. За період втрати працездатності 20.12.2024-08.01.2025 (Номер випадку непрацездатності 15016698) Відповідач сплатив 03.02.2025 - 38393,01 грн. та 07.02.2025 - 12797,66 грн. Факт сплати лікарняних Позивачу за період тимчасової втрати працездатності з 05.12.2024 по 08.01.2025 підтверджується наступними доказами, що надані разом із відзивом: - Довідкою банку щодо виплат Позивачу від 29.07.2025; - Довідка щодо нарахувань та виплат за листками непрацездатності ОСОБА_1 . Враховуючи зазначені обставини, у Позивача відсутні не сплачені листки непрацездатності. Документи на підтвердження витрат на правничу допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Представник відповідача подала заяву про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. та на підтвердження цих витрат надала суду докази.

Позивач подав додаткові письмові пояснення, відповідно до яких зазначив, що важливими обставинами в цій справі, які потребують уваги та є суттєвим те, що він почав хворіти (тобто дати моїх листків непрацездатності) задовго до дати введення простою на підприємстві та призупинення роботи підприємства. Тобто, захворів та почав лікуватись до простою і продовжував знаходитись на лікарняному і в період простою, вважає цей факт досить суттєвим, оскільки його лікарняний вже був відкритий до простою це по-перше, а по-друге взагалі ознайомлення його із введенням простою на підприємстві фактично та теоретично не відбулось з тих підстав, що в цей час він знаходився на лікарняному та лікувався в лікарні, тому навіть якісь загальні новини в месенджерах не могли розповсюджуватись на нього. Окрім того, як вже раніше ним зазначалось, простій було ведене не стосовно всіх працівників, а його окремого кола. Теж саме стосується і призупинення. Слід вказати, що належне повідомлення працівника про призупинення трудового договору є обов`язковою умовою, в противному випадку це свідчить про порушення встановленого порядку здійснення призупинення трудового договору з працівником. Оплата лікарняного мала бути проведена належним чином та в повному обсязі, оскільки лист тимчасової непрацездатності був відкритим до дати введення простою та продовжував хворіти і в період простою. З наказом від 30.12.2024 №221 «Про оголошення простою» і наказом «Про призупинення дії трудових договорів з працівниками ТОВ «Шахтобудівельна компанія» не був належним чином ознайомлений, що свідчить про порушення порядку призупинення трудового договору. Вважає, що застосування до мене простою та позбавлення оплати триваючих лікарняних, які були відкриті до дати простою та продовжувались в період простою та призупинення дії трудових договорів за наказами з якими належним чином він не був ознайомлений, з урахуванням періоду та тривалості знаходження на лікарняному грубо порушено його права та трудові гарантії і як наслідок невиплату мені за листками непрацездатності. Аналогічний висновок Держпраці у листі від 22.05.2022, який наголошує: якщо працівнику на дату оголошення простою на підприємстві вже оформлено листок непрацездатності, відсутні правові підстави для оформлення йому під час лікарняного простою та коригування відповідної облікової звітності та оплати.

Представник відповідача надала додаткові письмові пояснення, відповідно до яких зазначила, що у відзиві на позовну заяву Відповідач детально описав порядок обчислення компенсації за невикористану відпустку, що було набуто Позивачем до 01.01.2024 року. При поданні позову Позивачем долучено копію відповіді Відповідача від 09.06.2025 №1627/01-01 на адвокатський запит від 12.05.2025 № б/н разом із копією довідки щодо розрахунку середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні. Виходячи із змісту зазначеної довідки середньоденна заробітна плата Позивача у 2023 році для виплати компенсації за невикористану відпустку склала 1 787,06 грн., а у 2024 році 3232,12грн. Позивач не спростував доводи ТОВ «Шахтобудівельна компанія» щодо визначеного Відповідачем періоду, за який Позивачу було сплачено компенсацію за невикористані дні відпустки при звільнені, а також розмір середньої заробітної плати визначених Роботодавцем у зазначеній довідці за 2023 та 2024 р.р., що були використані при розрахунку виплати компенсації за дні невикористаної відпустки при звільненні. Вимога Позивача щодо розміру виплати йому компенсації за невикористані дні відпустки 2023 року із розрахунку заробітної плати 2024 року суперечить визначеному порядку обчислення середньої заробітної плати для таких виплат. Дата виплати компенсації за невикористані дні відпустки за 2023 рік у квітні 2025 не змінює встановлені законодавчі норми щодо порядку обчислення середньої заробітної плати, встановленої абзацом 2 пункту 2 Порядку №100 в редакції Постанови КМ № 957 від 08.09.2023. Враховуючи зазначене, у Відповідача відсутня заборгованість зі сплати компенсації за невикористану відпустку. Позивач заявляє вимоги щодо стягнення з відповідача суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10.04.2025 по 29.04.2025 в розмірі 61410,28грн. Зазначена вимога є необґрунтованою та безпідставною. День звільнення Позивача (10.04.2025) не був робочим для ОСОБА_1 та Позивач був відсутній на робочому місці, тому в силу вимог ч. 1 ст. 116 КЗПП України сума оплати за час простою повинна була виплачена не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Факт відсутності Позивача на роботі у день звільнення ОСОБА_1 не оспорюється. Зазначений факт також підтверджується табелем обліку робочого часу, що надано разом із відзивом на позовну заяву (додаток 8 до відзиву на позовну заяву «8. 7. Витяг з табелю обліку робочого часу ОСОБА_1 _01.25_04.25.pdf.»). Відповідач повторно перевірив усі звернення Позивача після звільнення, однак не виявив жодних вимог про виплату простою. Фактично Відповідач здійснив оплату днів простою без вимоги Позивача. З урахуванням зазначеного, вважаємо в даному випадку відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за прострочення виплати заробітної плати за дні простою. Позивач заявляє вимоги щодо стягнення з відповідача суми невиплачених лікарняних за листками непрацездатності з 09.01.2025 по 28.03.2025 в сумі 252105,36грн. Зазначена вимога є необґрунтованою та безпідставною. Згідно із наказом від 30.12.2024 №221 оголошено простій відносно всього персоналу ТОВ «ШАХТОБУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» з 30 грудня 2024 року з 00 год 00 хв. до усунення обставин, що стали підставою для призупинення робіт, відповідно до Акту про простій від 29.12.2024. При цьому відносно Позивача застосовано простій з 09.01.2025, оскільки ОСОБА_1 у період з 20.12.2024 по 08.01.2025 перебував на лікарняному, який було відкрито до моменту оголошення простою (Номер випадку непрацездатності 15016698). В подальшому Позивач отримав новий лікарняний з 09.01.2025 страховий випадок № 15249848. Просять звернути увагу суду, що фактично Позивач намагається отримати через суд подвійну оплату за одні й ті самі дні (тобто як за дні простою та за дні тимчасової непрацездатності). Необхідно взяти до уваги, що за період з 09.01.2025 по 15.01.2025 (10.01.2025 та 14.01.2025 вихідні) Позивач отримав оплату днів простою в сумі 2271грн., тобто дні тимчасової непрацездатності по страховому випадку № 15249848 вже сплачені як дні простою. В даній справі слід взяти до увагу об`єктивні обставини щодо можливості організації роботи у зоні активних бойових дій. Згідно із наказом № 3 від 14.01.2025 з 16 січня 2025 р. призупинено дію трудового договору з Позивачем на строк до відновлення можливості забезпечувати роботою Товариством та виконувати роботу працівниками, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану в Україні. У зв`язку з тим, що внаслідок активних військових дій на території Покровської громади (зазначений факт є загальновідомим) працівники не могли з`являтися на підприємство, додатково вказаний наказ було розміщено на сайті https://sway.cloud.microsoft/XFzgkjRnfXJ5G1HO (роздруківка повідомлення Призупинення дії трудових договорів ТОВ «Шахтобудівельна компанія». При цьому необхідно врахувати, що питання безпеки працівників є першочерговим питанням. Під час вивезення документів певна документація була втрачена через активні бойові дії. Позивач зазначає про свою необізнаність та не ознайомлення із наказами про «простій» та «призупинення дії трудового договору», але при цьому не вчиняє жодних дій щодо їхнього оскарження та скасування. Матеріали справи не містять доказів звернення до Роботодавця чи до суду з вимогою скасувати зазначенні накази в частині застосування до нього. Додатково просять врахувати, що у мережі інтернет у вільному доступі на офіційній вебсторінці компанії Метінвест було розміщено офіційне повідомлення про призупинення роботи Покровської вугільної групи у зв`язку зі зміною ситуації на лінії фронту, дефіцитом електроенергії та погіршенням безпекової ситуації https://metinvestholding.com/ua/media/news/metnvest-prizupinya-robotu-pokrovsjkovugljno-grupi-cherez-pogrshennya-bezpekovo-situac-dlya-pvrobtnikv Керівники структурних підрозділів на постійній основі комунікували з працівниками підприємства Відповідача з питань простою та призупинення дії трудових договорів, а також евакуації у більш безпечні регіони. Оголошений простій та призупинення роботи підприємства став необхідним кроком, який допоміг зберегти людські життя. Законодавчі гарантії щодо збереження оплати праці за дні простою Відповідач виконав та сплатив Позивачу за дні простою у повному обсязі. При цьому Позивач не вчинив дій щодо повернення отриманих коштів за дні простою Роботодавцю. Оскільки станом на теперішній час накази про «простій» та «призупинення дії трудового договору» не оскаржено та не скасовано, тому вони є чинними та підлягали застосуванню до Позивача. Той факт, що Позивач заявляє вимоги щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10.04.2025 по 29.04.2025 підтверджує згоду з тим фактом щодо перебування у простої. Враховуючи зазначене відсутні підстави для вчинення дій по оплаті днів тимчасової непрацездатності Позивача, що заявлено у позові. Слід відзначити, що починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності здійснюється за рахунок коштів Пенсійного України. На сьогоднішній день, Відповідач не отримував та не повинен був отримувати від ПФУ жодних коштів для Позивача, оскільки дні непрацездатності не підлягають оплаті через знаходження ОСОБА_1 у спірний період у простої та призупинені дії трудового договору. Враховуючи, що у Роботодавця відсутній обов`язок сплачувати дні непрацездатності починаючи з 6 дня непрацездатності за власний рахунок, то в даному спорі Позивач обрав не вірний спосіб захисту своїх прав та пред`явив позов до неналежного Відповідача. Таким чином, вимоги Позивача щодо стягнення з відповідача суми невиплачених лікарняних є такими, що не підлягають задоволенню.

Позивач в попередньому судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги з підстав зазначених в позові та в письмових поясненнях. В подальшому надав суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити.

Представник відповідача в попередньому судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у відзиві та письмових поясненнях. В подальшому надала суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги не визнає, просить відмовити в задоволені позову.

Третя особа в попередньому судовому засіданні просила суд врахувати їх письмові пояснення. В подальшому у судове засідання не з`явилася про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, тому суд вважає за необхідне розглянути справу за її відсутності.

Суд, проаналізувавши та оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних по справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до наступного висновку.

Так, в судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що згідно із наказом від 21.01.2020 №130-к ОСОБА_1 було прийнято з 22.01.2020 року на роботу прохідником 5 розряду з повним робочим днем на підземних роботах. Згідно із наказом від 10.04.2025 №212-к ОСОБА_1 звільнився за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) у зв`язку зі зміною місця проживання 10.04.2025р. Зазначене підтверджується копією трудової книжки.

Згідно із наказом від 30.12.2024 року №221 оголошено простій відносно персоналу ТОВ «ШАХТОБУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» з 30 грудня 2024 року з 00 год 00 хв. до усунення обставин, що стали підставою для призупинення робіт, відповідно до Акту про простій від 29.12.2024 року.

При цьому відповідачем зазначено, що відносно ОСОБА_1 підприємством застосовано простій з 09.01.2025, оскільки ОСОБА_1 у період з 20.12.2024 по 08.01.2025 перебував на лікарняному, який було відкрито до моменту оголошення простою (Номер випадку непрацездатності 15016698).

Станом на сьогоднішній день наказ ТОВ «ШАХТОБУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» від 30.12.2024 №221 про оголошення простою не було скасовано/оскаржено. Також, позивач не оскаржував даний наказ у судовому порядку.

Згідно із наказом № 3 від 14.01.2025 року з 16 січня 2025 року та додатком до нього призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 на строк до відновлення можливості забезпечувати роботою Товариством та виконувати роботу працівниками, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану в Україні. У зв`язку з тим, що внаслідок активних військових дій на території Покровської громади (зазначений факт є загальновідомим) працівники не могли з`являтися на підприємство, додатково вказаний наказ було розміщено на сайті https://sway.cloud.microsoft/XFzgkjRnfXJ5G1HO (роздруківка повідомлення призупинення дії трудових договорів ТОВ «ШАХТОБУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ»), а також додатково направлено працівникам, в т.ч. і позивачу у вигляді смс розсилки через Viber (скрін додається).

Станом на сьогоднішній день наказ ТОВ «ШАХТОБУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» № 3 від 14.01.2025 про призупинення дії трудових договорів з 16 січня 2025 р. не було скасовано/оскаржено. Також, позивач не оскаржував даний наказ у судовому порядку.

Отже, станом на 15.01.2025 позивач перебував у простої та з ОСОБА_1 було призупинено дію трудового договору.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. 1 ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях.

За положеннями ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Разом з цим слід звернути особливу увагу на рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013від 15жовтня 2013року у справі №1-18/2013, в якому Конституційний Суд України зазначив,що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством (стаття 34 Закону України «Про оплату праці»).

Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці (грошове забезпечення).

Дія Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, поширюється на підприємства, установи та організації усіх форм власності і господарювання і застосовується в усіх випадках порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, в разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», який набрав чинності 01 січня 2021 року, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Відповідно до ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Відповідно до ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а тягар спростування вимог пред`явленого позову та доведення заперечень проти позову - на відповідача; за таких умов спростування вимог позову не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно заперечення відповідачем обґрунтованості вимог позивача, оскільки це не звільняє відповідача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Суд вважає, не доведеними вимоги позивача в частині щодо стягнення компенсації за щорічну невикористану відпустку з наступних підстав.

Так, позивач заявляє позовну вимогу щодо стягнення недоплаченої компенсації за невикористану відпустку в сумі 24 566,02 грн.

Із змісту статей 7, 8 та 9 ЗУ «Про відпустки» витікає що конкретна тривалість додаткової відпустки встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від результатів атестації робочих місць за умовами праці та часу зайнятості працівника в цих умовах. До стажу роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки зараховуються: 1) час фактичної роботи із шкідливими, важкими умовами або з особливим характером праці, якщо працівник зайнятий у цих умовах не менше половини тривалості робочого дня, встановленої для працівників даного виробництва, цеху, професії або посади; 2) час щорічних основної та додаткових відпусток за роботу із шкідливими, важкими умовами і за особливий характер праці.

Згідно із п. 9 наказу Міністерства праці та соціальної України «Про затвердження Порядків застосування Списків виробництв, робіт, цехів, професій і посад, зайнятість працівників в яких дає право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці №16 від 30.01.98 додаткова відпустка надається пропорційно фактично відпрацьованому часу.

Відповідно до п. 10 вказаного наказу у розрахунок часу, що дає право працівнику на додаткову відпустку, зараховуються дні, коли він фактично був зайнятий на роботах із шкідливими і важкими умовами праці не менше половини тривалості робочого дня, установленого для працівників цих виробництв, цехів, професій і посад.

Враховуючи фактично відпрацьований час ОСОБА_1 у шкідливих/підземних умовах, відповідачем було надано суду розрахунок стосовно набуття позивачем право на отримання відпустки: 121 дня відпустки за наступні періоди: - за період роботи 22.01.2023 21.01.2024: · 28 календарних дні основна відпустка; · 11 календарних дні додаткова відпустка за шкідливі та тяжкі умови праці; · 23 календарних дні додаткова відпустка за особливий характер праці; - за період роботи 22.01.2024 21.01.2025: · 28 календарних дні основна відпустка; · 10 календарних дні додаткова відпустка за шкідливі та тяжкі умови праці; · 21 календарний день додаткова відпустка за особливий характер праці. При цьому Позивач скористався своїм правом на відпустку та використав 44 дні відпустки за наступні періоди: - за період роботи 22.01.2023 21.01.2024: · 28 календарних дні основна відпустка; · 15 календарних дні додаткова відпустка за особливий характер праці. - За період роботи 22.01.2024 21.01.2025: · 1 календарний день основна відпустка. Слід відзначити, що період призупинення дії трудового договору не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Це пов`язано з тим, що під час призупинення працівник фактично не працює і йому не нараховується заробітна плата, а отже, не зберігається право на відпустку за цей період.

Із системного аналізу статті 9 Закону України «Про відпустки» можна зробити висновок, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються періоди, коли працівник фактично працював або коли за ним зберігалося місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково. Період призупинення дії трудового договору не відповідає цим критеріям. Однак як зазначає сторона відповідача при проведенні розрахунку при звільненні сталася помилка через що позивачу помилково відповідачем додатково була нарахована компенсація за дні не використаної відпустки за період трудових відносин 16.01.2025 10.04.2025 у кількості 14 календарних дні, а саме: 6 календарних дні основна відпустка; 3 календарних дні додаткова відпустка за шкідливі та тяжкі умови праці; 5 календарний день додаткова відпустка за особливий характер праці. При звільненні Позивачу була нарахована та виплачена компенсація за невикористану відпустку за 91 календарний день в сумі 269 556,90грн., що підтверджується розрахунковим листком.

З урахуванням зазначеного, у день звільнення Позивачу було виплачена компенсація за дні невикористаної відпустки у кількості 91 календарний день (за період з 22.01.2023 по 31.12.2023 включно 17 дні та за період з 01.01.2024 по 15.01.2025 60 дні (правомірно набуті дні невикористаної відпустки), а також за період з 16.01.2025 по 10.04.2025 14 дні (помилково виплачена компенсація за дні невикористаної відпустки).

Контррозрахунку позивачем на розрахунок відповідача щодо набуття ОСОБА_1 право на отримання відпустки у кількості днів зазначених відповідачем суду не надано.

Так, позивач проводить розрахунок компенсації за щорічну невикористану відпустку виходячи із середньоденної заробітної плати за 2024 у сумі 3 232,12 грн.

Однак, зазначений розрахунок не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати з наступних підстав.

Так, обчислення середнього заробітку при розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки позивачу проводилось відповідачем згідно «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2023 року № 957) (далі - Порядок № 100).

У відповідності до абзацу 1 пункту 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року проводиться виходячи з виплат нарахованих у 2023 році. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану. (пункт 2 Порядку №100 в редакції Постанови КМ № 957 від 08.09.2023)

Як вбачається з копії відповіді Відповідача від 09.06.2025 №1627/01-01 на адвокатській запит від 12.05.2025 №б/н до якого додано окремі розрахунки середньої заробітної плати за 2023 та 2024 роки на підставі яких було виплачена компенсація за дні невикористаної відпустки. Так, середньоденна заробітна плата позивача у 2023 році для виплати компенсації за невикористану відпустку склала 1 787,06 грн., а у 2024 році 3232,12грн.

Отже, з урахуванням зазначеного виплата компенсації за невикористані дні відпустки складає: - за період з 22.01.2023 по 31.12.2023 у кількості 17 дні склала 30380,02 грн. (17 дні * 1 787,06 грн. середньоденна заробітна плата Позивача у 2023 році); - за період з 01.01.2024 по 15.01.2025 у кількості 60 дні склала 193927,20 грн. (60 дні * 3232,12грн. середньоденна заробітна плата Позивача у 2024 році). Таким чином, Позивач на момент звільнення набув право на виплату компенсації за 77 дні невикористаної відпустки у сумі 224307,22 грн.

В свою чергу через помилку як зазначає Відповідач сплатив Позивачу компенсацію за 91 день невикористаної відпустки у сумі 269 556,90 грн., тобто переплата склала 45249,68грн. (14 днів помилково нарахованої компенсації за невикористану відпустку * 3232,12грн.)

Судом приймаються доводи сторони відповідача, що компенсація за невикористану відпустку повинна бути розрахована із середньоденної заробітної плати позивача, в період який він набув права на цю відпустку.

Враховуючи зазначене, підстав для задоволення позовних вимог в частині сплати компенсації за невикористану відпустку суд не вбачає.

Суд вважає, не доведеними вимоги позивача в частині щодо стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з наступних підстав.

Так, позивач заявляє вимоги щодо стягнення з відповідача суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10.04.2025 по 29.04.2025 в розмірі 61410,28грн.

Сторонами не оспорюється факт, що день звільнення ОСОБА_1 - 10.04.2025 року не був робочим для позивача та останній був відсутній на робочому місці, що також підтверджується витягом із табелю обліку робочого часу за період з січень-квітень 2025 року.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗПП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц міститься висновок про те, що звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України настає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.

Позивачем не надано суду доказів звернення його з вимогами до відповідача щодо неповного розрахунку при звільненні щодо виплати заробітної плати у вигляді простою за період з 09.01.2025 року по 15.01.2025 року. При цьому судом надався строк позивачу для подання цих доказів.

Отже, відповідач здійснив виплату днів простою без вимоги позивача, тому затримки підприємством при звільненні позивача суд не вбачає. Отже, підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненнісуд не вбачає.

Суд розглядає позовні вимоги щодо стягнення суми невиплачених лікарняних за період з 09.01.2025 по 28.03.2025 року в сумі 252105,36 грн. в їх межах з урахуванням ст. 13 ЦПК України, тому не надає оцінку доказам щодо лікарняних за період з 05.12.2024 року по 08.01.2025 року. Вважає, не доведеними вимоги позивача в частині щодо стягнення суми невиплачених лікарняних з наступних підстав.

Так, позивач заявляє вимоги щодо стягнення з відповідача суми невиплачених лікарняних за листками непрацездатності з 09.01.2025 по 28.03.2025 року в сумі 252105,36 грн. Отже, суд з урахуванням вимог ст. 13 ЦПК України розглядає позовні вимоги в частині заявлених вимог з 09.01.2025 по 28.03.2025 року в сумі 252105,36 грн. та не буде надавати оцінку іншим доказам, які не стосуються цього періоду.

Так, сторонами не оспорюється, що позивач перебував на лікарняному: номер ЛП 28386022-1 за період 09.01.2025- 20.01.2025 р, номер ЛП 28694851-1 за період 21.01.2025-21.01.2025 р., номер ЛП 28722465-1 за період 22.01.2025- 27.01.2025 р., номер ЛП 28864854-2 за період 28.01.2025-30.01.2025 р., номер ЛП 28982900-2 за період 31.01.2025- 06.02.2025 р., номер ЛП 28982900-2 за період 31.01.2025-06.02.2025 р., номер ЛП 29185636-1 за період 07.02.2025-14.02.2025 р., номер ЛП 29351221-1 за період 15.02.2025-21.02.2025 р., номер ЛП 29664778-1 за період 22.02.2025- 03.03.2025 р., номер ЛП 30079636-1 за період 04.03.2025- 12.03.2025 р., номер ЛП 30473749-1 за період 13.03.2025-17.03.2025 р., номер ЛП 30628049-1 за період 18.03.2025-24.03.2025 р., номер ЛП 30865949-1 за період 25.03.2025-28.03.2025 р. Сума лікарняних за період з 05.12.2024-08.12.2024 р., та за період 09.12.2024-13.12.2024 р., 13.12.2024 по 20.12.2024 р. сплачена.

Як встановлено у судовому засіданні позивач не виходив на роботу та перебував у простої з 09.01.2025 року по 15.01.2025 року (10.01.2025 р. та 14.01.2025 р. вихідні).

Згідно із ч.1 ст. 113 КЗПП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Сторонами не оспорюється, що за спірний період (простою) Відповідачем нараховано Позивачу оплату не в розмірі 2/3 тарифної ставки, а розмірі тарифної ставки.

В листі Міністерства соціальної політики України від 05.07.2022 р. N 6700/0/2- 22/45 зазначено, що «….якщо відповідний страховий випадок настав у застрахованої особи, яка згідно з наказом роботодавця про запровадження простою відсутня на робочому місці, на думку Міністерства, підстав для здійснення виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності немає….».

У листі Пенсійного фонду України від 22.02.2023 р. N 2800-030401-8/9101 зазначено «…під час простою відбувається зупинення роботи, яке унеможливлює виконання роботи працівником, у нього у разі хвороби або травми, тривалість якої співпадає з часом простою, не настає стан тимчасової непрацездатності в цей період. Отже, з огляду на зазначене застрахована особа в період перебування у простої, тобто в період зупинення, невиконання роботи, отримує компенсаційну виплату за невідпрацьований час у розмірі не нижче від двох третин тарифної ставки. У разі настання в застрахованої особи одного із страхових випадків, визначених пунктами 1 - 9 частини першої статті 15 Закону, в період перебування її у простої не з вини працівника втрати заробітної плати не відбувається, а тому здійснювати виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності як компенсацію втраченого заробітку немає підстав.….».

Згідно до роз`яснень Пенсійного фонду України від 02.06.2023 «…у разі настання страхового випадку в період перебування працівника у простої, втрати заробітної плати не відбувається, тому здійснювати виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності як компенсацію втраченого заробітку немає підстав.….».

Відповідно до роз`яснень Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 16.05.2024 «…якщо на підприємстві оголошено простій не з вини працівника, то за такими працівниками зберігається заробітна плата у розрахунку не нижче від двох третин встановленого окладу. Якщо працівник захворів під час простою, то листок непрацездатності не оплачується. За цей період йому зберігається оплата простою.….».

Згідно із роз`ясненнями Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 10.01.2025 «…Якщо на підприємстві оголошено простій не з вини працівника, то за такими працівниками зберігається заробітна плата у розрахунку не нижче від двох третин встановленого окладу. Якщо працівник захворів під час простою, то листок непрацездатності не оплачується….».

Із змісту п. 5 наказу від 30.12.2024 року №221 вбачається, що позивач під час простою перебував вдома, а не на робочому місці.

Позивач був обізнаний, що на підприємстві, на якому останній працював, введено простій, внаслідок чого отримував оплату днів простою, накази про простій на підприємстві не оскаржував, що підтверджує факт отримання оплати за дні простою.

Таким чином, судом враховується той факт, що станом на сьогоднішній день наказ відповідача від 30.12.2024 року №221 не було оскаржено/скасовано, та позивач не звертався до суду щодо оскарження даного наказу і отримав оплату днів простою.

Окрім того, судом враховується, що відповідно до витягу табелю обліку робочого часу позивач у спірний період не виходив на роботу та дію його трудового договору було призупинено з 16.01.2025 р. по 10.04.2025 р.

Згідно із ч. 4 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Відповідно до роз`яснення Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 18.05.2022 зазначено «…у період призупинення дії трудового договору, припиняється виплата зарплати, отже втрачається право працівника на матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу).….».

Окрім того, суд також бере до уваги наступне.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі- Закону № 1105-XIV) допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі страхових виплат, які повністю або частково компенсують втрату заробітної плати (доходу), у разі настання тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, а також тимчасова непрацездатність на період реабілітації внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону № 1105-XIV, допомога по тимчасовій непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, виплачується уповноваженим органом управління застрахованим особам з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) відповідно до законодавства, незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, слід врахувати, що починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності здійснюється за рахунок коштів Пенсійного фонду України.

Таким чином, в частині стягнення сум невиплачених лікарняних за листками непрацездатності, які виходять за період оплати перших п`яти днів вимоги заявлені до не належного відповідача.

Отже, з урахуванням зазначеного, підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми невиплачених лікарняних за листками непрацездатності з 09.01.2025 року по 28.03.2025 року в сумі 252105,36 грн. суд не вбачає.

Таким чином, на підставі вищезазначеного та з урахуванням, що позивач був обізнаний, що на підприємстві, на якому останній працював, введено простій, внаслідок чого отримував оплату днів простою, накази про простій на підприємстві не оскаржував, тому в позовних вимог про стягнення заробітної плати за невикористану відпустку, середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та суми невиплачених сум лікарнянихслід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд відмовляє у стягненні з відповідача на користь позивача сплаченого останнім судового збору, а в частині судового збору від сплати якого позивач був звільнений суд вважає за необхідне залишити його за державою.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та інші, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, згідно зі ч.1 ст.137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 у справі №922/1964/21 викладена правова позиція, в якій зазначено, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Така правова позиція узгоджується із постановою Верховного Суду від 13 січня 2021 по справі № 596/2305/18.

Відповідно до матеріалів справи судові витрати відповідача на професійну правничу допомогу становлять 10 000,00 грн, які підтверджуються договором б/н про надання правової допомоги від 01.11.2022 року, додатковою угодою № 1/2022 до договору б/н про надання правової допомоги від 26.05.2023 року, додатковою угодою № 1/25 до договору б/н про надання правової допомоги від 09.01.2025 року, додатковою угодою № 2 до договору б/н про надання правової допомоги від 01.06.2023 року, свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю, розрахунком розміру винагороди від 24.09.2025 року, з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої (правової) допомоги за цим позовом, розрахунком розміру винагороди приймання передачі наданих послуг від 24.09.2025 року.

Однак суд, враховує заявлене фактичне позивачем клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу (позивачем зазначено, що на сьогодення він опинився у досить важкому фінансовому стані, коли підприємство його позбавило виплат та за станом здоров`я він не може працювати, оскільки знаходиться на тривалому лікування, наразі йому необхідно провести операцію, повинен на постійній основі використовувати вартісні медичні засоби (пульсоксиметр та концентрат кисневий), тому з боку підприємства покладення на нього судових витрат це взагалі непомірний тягар для його фінансового стану), враховує те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із ціною позову та значенням справи для сторони, складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. Тому вважає понесені представником відповідача витрати на правничу допомогу неспівмірними, оскільки такі витрати не відповідають критерію реальності витрат, розумності їхнього розміру. Зважаючи на складність справи, обсяг наданої правової допомоги, кваліфікацію адвоката, суд вважає, що вони не вимагали від останнього значних зусиль та часу.

Тож надавши оцінку доказам щодо понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що співмірним, розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн, які підлягають стягненню з позивача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Шахтобудівельна компанія».

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 19, 76, 77, 81, 141, 247, 258, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ТОВ «Шахтобудівельна компанія», третя особа: Головне управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області, про стягнення заробітної плати за невикористану відпустку, середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та суми невиплачених сум лікарняних,- відмовити.

Судовий збір покласти на державу.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого як ВПО за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ТОВ «Шахтобудівельна компанія»(юридична адреса: Донецька область, м. Покровськ, вул.. Залізнична, 82, ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне судове рішення складено 27.11.2025 року.

Головуючий суддя В.О. Корягін