ПОСТАНОВА

Іменем України

18 червня 2025 року м. Кропивницький

справа № 405/7081/22

провадження № 22-ц/4809/1043/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Карпенка О. Л.,

за участі секретаря Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 березня 2025 року у складі судді Шевченко І. М. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог позовної заяви

В листопаді 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та з урахуванням уточнень просило стягнути на свою користь заборгованість у розмірі 16 579 грн 69 коп за кредитним договором № б/н від 12 березня 2011 року та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 12.03.2011.

Позичальник при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до виявленого бажання позичальнику було відкрито кредитний рахунок та вставнолено почтаковий кредитний ліміт, який у подальшому збільшився до 17 000 грн.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а саме надало ОСОБА_5 можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачних договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Позичальник не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, тим самим у порушення умов кредитного договору зобов`язаннями за вказаним договором не виконав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, а згідно із розрахунком заборгованості, станом на день смерті боржника, заборгованість становить 16 579,69 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту.

Оскільки відповідачі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 , позивач вважав, що на них покладено обов`язок з повернення кредитних коштів, як наслідок звернувся до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 березня 2025 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Судові витрати по справі віднесено за рахунок позивача.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 20 000 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що спадкоємці позичальника ОСОБА_5 мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 12.06.2021 по 12.12.2021.

Позивачем визначено відповідачами, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього дитини ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_3 26.11.2021 подала до Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 заяву про відмову від прийняття спадщини, інші спадкоємці до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались, свідоцтва про право власності на спадщину видавались.

З огляду на викладене, враховуючи вимоги ст. 1282 ЦК України, суд першої інстанції прийшовдо висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Кроткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 березня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідачів судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Враховуючи, що місце проживання відповідачів у встановленому законом порядку на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 було зареєстроване зі спадкодавцем і вони не звертались у встановлений шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини, позивачем доведено факт прийняття спадщини відповідачами.

Відповідачами не надано доказів відсутності спадкового майна і що його вартість є меншою ніж заборгованість по кредиту.

Крім того, вирішуючи питання про стягнення з позивача судових витрат, суд першої інстанції не врахував, що дана справа не є складною, а розмір понесених судових витрат є очевидно завищеним та не є співмірним зі складністю справи.

Відповідачами до відзиву на позовну заяву не було надано акту виконаних адвокатом робіт, не розписано детально ні витраченого часу, ні суми окремо виконаних дій з надання правничої допомоги.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що суд може обмежити розмір витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Відзиви на апеляційну скаргу

Від адвоката Усатенка Ю. Ю., який представляє інтереси відповідачів, надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» та стягнути з позивача на користь відповідачів судові витрати.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів адвокат Усатенко Ю. Ю. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки позивач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, які не з`явилися, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині мотивування відмови в задоволенні позовних вимог не відповідає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що 12.03.2011 ОСОБА_5 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомлений та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі 4 000 грн. Позичальнику надано у користування кредитну картку, який в под альшому було збільшено до 14 000 грн.

Сторони перебували у договірних правовідносинах, що підтверджується фактом укладення договору у вигляді анкети-заяви та Умов та правил надання банківських послуг.

У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості ОСОБА_5 станом на 12.03.2011 мав заборгованість у розмірі 16 579,69 грн, яка складається з наступного: 16 579,69 грн - заборгованості за тілом кредиту; 0,00 грн заборгованості за поточним тілом кредиту; 16 579,69 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн заборгованість за відсотками нарахованими за прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн нарахована пеня; 0,00 грн нарахована комісія.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Кропивницьким міським відділом державної реєстрації смерті Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 15.06.2021, актовий запис № 2060.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чиіншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або ос порені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з частиною першоюстатті 1216 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК Україниспадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом статті 1218 ЦК Українидо складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Відповідно до статті 1281 ЦК Україниспадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Стаття 1281 ЦК Українине встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.

Такий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).

Згідно із статтею 1282 ЦК Україниспадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. Уразі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

У разі смерті фізичної особи - боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи, її спадкоємця, тобтовідбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку статті 1282 ЦК України.

Вирішуючи спори про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:

- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК Україникредитор позбавляється права вимоги;

- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);

- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21) зазначено, що: «одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц (провадження № 61-25487св18) вказано, що: «при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. Враховуючи принцип змагальності цивільного процесу, який був закріплений у статті 60 ЦПК України 2004 року на час розгляду справи, та передбачав, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Тому висновки судів про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не надано доказів, які підтверджують яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна, суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суди безпідставно поклали обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц (провадження № 61-44960св18) вказано, що: «встановивши відповідно до положень статті 1282 ЦК України наявність порушеного права (наявність непогашеної заборгованості) та факт прийняття спадщини після смерті позичальника його дочкою, наявність спадкового майна, суд відмовив у позові з огляду на відсутність в прохальній частині позову переліку спадкового майна. У той же час, суд не врахував, що принцип змагальності цивільного процесу, який був закріплений у статті 60 ЦПК України 2004 року на час розгляду справи, передбачав, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Тому висновки судів про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не зазначено перелік спадкового майна, не надано доказів, які підтверджують яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна, суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суди безпідставно поклали обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача».

Матеріалами справи підтверджується, що 12 березня 2011 року ОСОБА_5 підписав Анкету-заяву про прийєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (том 1 а. с. 42).

Копією свідотцва про смерть серії НОМЕР_1 від 15 червня 2021 року підтверджується, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а. с. 78).

17 листопада 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» направило до Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 2 впорядку ст. 1281 ЦК України претензію кредитора (том 1 а. с. 81).

16 лютого 2022 року Кропивницька міська державна нотаріальна контора № 2 повідомила АТ КБ «ПриватБанк», що претензію кредитора від 17 листопада 2021 року було направлено за місцем заведення спадкової справи до Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 (а. с. 82).

Кропивницька міська державна нотаріальна контора № 1 листом № 250/02-14 від 21 лютого 2022 року повідомли АТ КБ «ПриватБанк», що претензія кредитора отримана, зареєстрована та долучена до спадкової справи № 731/2021 (том 1 а. с. 83).

26 листопада 2021 року до Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 із заявою про відмову від прийняття с падщини після смерті ОСОБА_5 звернулась його дружина ОСОБА_3 , що підтверджується відповідною копією заяви № 2035 та копією свідотцва про одруження серії НОМЕР_2 (том 1 а. с. 138, 142 на звороті).

На момент смерті ОСОБА_5 разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані його діти ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копіює свідотва про народження серії НОМЕР_3 (том 1 а. с. 143 на звороті), копією свідоцтва про народження від 26 жовтня 1998 року (том 1 а. с. 145), копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 (том 1 а. с. 146), копією довідки Квартального комітету № 2 Подільського району м. Кропивницького від 17 листопада 2021 року № 284 (том 1 а. с. 147) та Витягу з реєстру мешканців міста Кропивницького (том 1 а. с. 148 на звороті).

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Враховуючи, що матеріали спадкової справи не місять даних про те, що діти спадковдавця подали заяви про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_4 , суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вважаються такими, що прийняли спадщину.

З урахуванням встановлених обставин, суд, встановивши, що позивач як кредитор пред`явив вимогу до спадкоємців (відповідачів) у встановлений статтею 1281 ЦК України шестимісячний строк, приходить до висновку про те, що відповідати перед АТ КБ «ПриватБанк» на підставі ст. ст. 1281, 1282 ЦК України за борги спадкодавця мають спадкоємці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 .

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс 18).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 подала заяву про відмову від прийняття спадщини, інші спадкоємці до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались, свідоцтва про право власності на спадщину не видавались.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що з урахуванням вимог ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредитор спадкодавця пред`являє свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому законом порядку, при цьому, факт отримання спадкоємцями свідотцва про право на спадщину не обумовлює право кредитодавця на задоволення своїх вимог, адже відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Надаючи оцінку обгрунтованості вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення кредитної заборгованості, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними длядоговорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Матеріалами справи підтверджується, що звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 12.03.2011 у розмірі 16 579 грн 69 коп (том 1 а. с. 1-6).

На підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, позивачем було надано до суду першої інстанції письмові докази, зокрема:

1) копію Анкети-заяви ОСОБА_5 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 12.03.2011 (том 1 а. с. 42);

2) Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (том 1 а. с. 43);

3) Умови та правила надання банківських послуг (том 1 а. с. 44-69);

4) розрахунки заборгованості за договором № б/н від 12.03.2011, укладеного між банком та ОСОБА_5 , станом на 31.12.2015, 30.06.2019, 30.06.2021 та 02.10.2022 (том 1, а. с. 9-24);

5) довідку про надані банком ОСОБА_5 кредитні картки (том 1 а. с. 70);

6) довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_5 (том 1 а. с. 41);

7) виписку за договором № б/н за період 30.01.2013-06.10.2022 на ім`я ОСОБА_5 (том 1 а. с. 25-40).

Разом з тим, з наданих позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_5 висловив однозначне бажання скористатися запропонованими позивачем банківськими послугами, що слідує з підписаної ним анкети-заяви від 12.03.2011.

Крім того, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що надана позивачем виписка по рахунку відповідає вимогам вимогам первинного документу, а тому є належним та допустимим доказом.

З виписки по рахунку, наданої позивачем, вбачається, що ОСОБА_5 після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи, що свідчить про укладення сторонами кредитного договору.

З аналізу наданої позивачем виписки по рахунку ОСОБА_5 за період з 30.01.2013 по 06.10.2022, вбачається, що останній дійсно отримував кредитні кошти в АТ КБ «ПриватБанк», користувався ними та здійснював їх погашення.

Зокрема, за вказаний період ОСОБА_5 витрачено кошти в сумі 70 675 грн 95 коп, а повернуто кошти в розмірі 78 375 грн 55 коп, що з урахуванням того, що сторонами не було погоджено відсоткову ставку та комісію, які безпідставно стягувались за вказаний період в сукупному розмірі 24 279 грн 29 коп, свідчить про відсутність заборгованості відповідача перед банком, а навпаки наявна переплата в розмірі 7 699 грн 60 коп.

З огляду на те, що ОСОБА_5 було повністю повернуто надані АТ КБ «ПриватБанк» кошти, а відсоткова ставка та комісія між сторонами договору не були погоджені, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 12.03.2011 у розмірі 16 579 грн 69 коп, у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції про стягнення з позивача на користь відповідачів витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з настпуного.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:

«40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

45. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

46. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 вказано, що:

«у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Судами також не враховано, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України (на підставі якої прийнято рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу) суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Подаючи до суду відзиви на позовну заяву, представник відповідачів адвокат Усатенко В. Ю. просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на їх користь витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу понесених відповідачами адвокатом були подані ордери на надання правничої (правової) допомоги у Ленінському районному суді м. Кіровограда (том 1 а. с. 125, 130, 217, том 2 а. с. 4); копії договорів про надання правничої допомоги, пунктами 4.1. яких встановлено фіксовані розміри гонорару (том 1 а. с. 124, 129, 216, том 2 а. с. 3); квитанції (том 1 а. с. 123а, 129а, 217, том 2 а. с. 3а); докази надсилання відзивів на позов разом з додаткамиАТ КБ «ПриватБанк» засобами поштового зв`язку (том 1 а. с. 111, 127, 206а, том 2 а. с. 1).

Клопотань щодо зменшення заявлених відповідачами витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції матеріали справи не містять.

Таким чином, суд першої інстанції, дійшовши висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а також враховуючи відсутність клопотань щодо зменшення заявлених відповідачами витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстави для компенсації відповідачам понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що, суд першої інстанції не врахував, що дана справа не є складною, а розмір понесених судових витрат є очевидно завищеним та не є співмірним зі складністю справи, з огляду на те, що саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони, однак, інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22.

Суд також не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідачами до відзивів на позовну заяву не було надано акту виконаних адвокатом робіт, не розписано детально ні витраченого часу, ні суми окремо виконаних дій з надання правничої допомоги, з огляду на те, що в укладених між відповідачами та їх представником договорах встановлений фіксований розмір гонорару, а тому відсутність вказаних документів не може бути безумновою підставою для відмови в задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів таінших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права згідно пунктів 3 та 4 частини першої статті 376 ЦПК Україниє підставами для зміни рішення.

З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в індересах якого діє ОСОБА_3 , про стягнення кредитної заборгованості, проте, помиликовими є мотиви відмови в задоволенні позову, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат у вигляді судового збору, понесеного позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Разом з тим, у відзивах на апеляційну скаргу представник відповідачів адвокат Усатенко Ю. Ю. просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , по 5 000 грн на користь кожного витрат на професійну правничу допомогу (том 2 а. с. 189-197, 202-210, 223-232).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу понесених відповідачами під час розгляду справи апеляційним судом адвокатом були надані ордери на надання правничої (правової) допомоги у Кропивницькому апеляційному суді (том 2 а. с. 198, 211, 233); копії договорів про надання правничої допомоги, пунктами 4.1. яких встановлено фіксовані розміри гонорару в сумі 5 000 грн (том 2 а. с. 199, 212, 234); квитанції про оплату гонорарів (том 2 а. с. 200, 213, 235); квитанції про доставку відзивів на апеляційну скаргу разом з додатками АТ КБ «ПриватБанк» до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС (том 2 а. с. 201, 214, 237).

Клопотань щодо зменшення заявлених відповідачами витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи відсутність клопотань щодо зменшення заявлених відповідачами витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, з огляду на те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог, в порядку розподілу судових витрат під час розгляду справи судом апеляційної інстанції з позивача на користь відповідачів підлягає стягненню по 5 000 грн, на користь кожного, витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 березня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) 5 000 (п`ять тисяч) витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 ) 5 000 (п`ять тисяч) витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 ) 5 000 (п`ять тисяч) витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30.06.2025.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко