ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/1887/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2025 р.

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Соловйова І.М.,

за участі секретаря судового засідання Столяренко Н.П.,

представниці позивача адвокатки Цівань Н.В. (в режимі відеоконференції),

представниці відповідача адвокатки КарякаА.І. (в режимі відеоконференції),

розглянувши в селищі Петриківка у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання об`єкту незавершеного будівництва об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання частки у праві власності на цей об`єкт та переведення права забудовника,-

ВСТАНОВИВ:

05 жовтня 2023 року до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до ОСОБА_2 (далі відповідач), якою з урахуванням заяви про зміну предмету позовних вимог, позивач просить суд:

1. Визнати об`єкт незавершеного будівництва який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :03:052:0191, об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

2. Визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 , як за колишнім подружжям, право власності по 1/2 частині садового будинку А-1, загальною площею 119,7 кв.м., основною площею 41,6 кв.м, допоміжною площею 78,1 кв.м. а-1 навіс, ганки; садового будинку Б-1, загальною площею 64,1 кв.м., основною площею 53,6 кв.м., допоміжною площею 10,5 кв.м., б-1 навіс, б1-1 навіс, п/д підвал, балкон, ганок; В-1 вбиральня, №1 свердловина, №2 зливна яма, № 3 зливна яма, №4 огорожа, № 5 ворота з хвірткою, №6 огорожа, №7 підпірна стінка, №8 огорожа, №9 огорожа, №10 хвіртка, № 11 басейн, І тротуар, ІІ тротуар, ІІІ тротуар.

3. Перевести на позивача ОСОБА_1 права забудовника на виділену йому у власність частину об`єкта незавершеного будівництва.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що з 26 серпня 2006 року по 18 грудня 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Під час шлюбу, 12 січня 2010 року, сторонами було придбано земельну ділянку площею 0,0953 га, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Єлизаветівська сільська рада.

Після розірвання шлюбу, 01 березня 2023 року позивач відчужив зазначену земельну ділянку на користь відповідачки. У пункті 3 договору купівлі-продажу сторони зазначили, що на території відчужуваної земельної ділянки відсутні будь-які будівлі чи споруди, окрім тимчасової будівлі для зберігання садового інвентарю. Такий запис внесено за рекомендацією нотаріуса, оскільки зведені будинки фактично не введені в експлуатацію та не відображені у відомостях Державного земельного кадастру.

Водночас на земельній ділянці фактично розташовані (спірне нерухоме майно): одноповерховий садовий будинок А-1 загальною площею 119,7 кв. м; двоповерховий будинок Б-1 загальною площею 64,1 кв. м; а також інші споруди, не введені в експлуатацію, що підтверджується копією технічного паспорта.

За твердженням позивача, зазначені будинки є повністю готовими до експлуатації та використовуються відповідачкою як житлові. Будівництво будинків здійснювалося у 2013 році, під час перебування сторін у шлюбі. До будівель підведені та фактично використовуються всі необхідні комунікації. Позивач продовжує сплачувати за користування газом за відповідною адресою.

У 2019 році позивач мав намір оформити правовстановлюючі документи на зазначені будівлі та виготовив технічний паспорт. Проте завершити оформлення права власності він не зміг у зв`язку з початком процедури розірвання шлюбу.

Позивач стверджує, що спірні будинки зведені та фактично використовуються відповідачкою за їх функціональним призначенням, проте не введені в експлуатацію з її вини. Об`єкти незавершеного будівництва, зведені під час шлюбу, можуть бути визнані об`єктами спільної сумісної власності подружжя з визначенням часток кожній зі сторін. Відповідачка проживає у спірному будинку та фактично ним користується, однак не вживає заходів щодо введення будинків в експлуатацію та оформлення права власності, що позбавляє позивача можливості реалізувати право на поділ майна, набутого під час шлюбу.

З огляду на те, що зазначені об`єкти незавершеного будівництва не введено в експлуатацію з вини відповідачки, позивач вважає доцільним, під час вирішення питання про поділ спільного майна подружжя, перевести на нього права забудовника щодо визначеної йому частини такого об`єкта. На переконання позивача, це забезпечить можливість у подальшому реалізувати право власності відповідно до положень статей 328, 331 та 375 Цивільного кодексу України.

13 листопада 2023 року ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 19 грудня 2023 року відмовлено в задоволенні заяви представниці позивача адвокатки Цівань Наталії Володимирівни (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1159 від 15 травня 2003 року) про забезпечення позову щодо земельної ділянки на якій розташоване спірне нерухоме майно.

10 січня 2024 року до суду від представниці відповідачки адвокатки Юдіної Наталії Миколаївни (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2204 від 09 листопада 2010 року), надійшла заява про поновлення процесуального строку для подання відзиву разом із самим відзивом.

У відзиві представниця відповідачки зазначає, що позов є необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на положеннях чинного законодавства, а відтак не підлягає задоволенню. Підтверджується, що сторони перебували у шлюбі в період з 26 серпня 2006 року по 18 грудня 2019 року та дійсно придбали земельну ділянку. Як стверджує відповідачка, у 2023 році сторони досягли домовленості врегулювати майнові відносини у позасудовому порядку, відповідно до якої позивач погодився продати відповідачці свою частку у спільній сумісній власності. 01 березня 2023 року сторони уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна. За умовами договору оціночна вартість земельної ділянки становила 1 073,38 грн, однак договірна ціна складала 914 215 грн, оскільки на території ділянки розташовувався об`єкт незавершеного будівництва, про існування якого позивач знав на момент укладення правочину, що ним не заперечується. У відзиві також зазначено, що технічний паспорт є документом, який виготовляється у результаті проведення технічної інвентаризації об`єкта, діє протягом одного року та не може бути прийнятий судом як належний доказ у підтвердження виникнення права власності. Крім того, представниця відповідачки вказує, що до прийняття новоствореного нерухомого майна в експлуатацію та до проведення його державної реєстрації право власності на новостворений об`єкт нерухомості як об`єкт цивільного обороту не виникає. У такому випадку особа є власником лише матеріалів та обладнання, використаних у процесі будівництва.

За клопотанням представниці позивача, ухвалою суду від 26 лютого 2024 року призначено будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі. Зазначена ухвала залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2024 року.

Справу повернуто до суду у зв`язку з неможливістю надання експертного висновку. 03 лютого 2025 року провадження у справі відновлено. Ухвалою суду від 06 лютого 2025 року призначено будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження.

Після надходження до суду висновку експерта 24 вересня 2025 року провадження у справі відновлено.

23 вересня 2025 року від представниці позивача надійшла уточнена позовна заява. Суд надав строк для належного оформлення зазначеної заяви відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України.

25 вересня 2025 року представниця позивача подала заяву про зміну предмета позовних вимог, яку ухвалою від 06 жовтня 2025 року прийнято до розгляду. Відповідачці було надано час для реалізації процесуального права на подання відзиву.

15 жовтня 2025 року представниця відповідачки адвокатка Каряка Анастасія Іванівна (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 5332 від 21 січня 2022 року) подала відзив, у якому наполягала на відмові у задоволенні позову. У відзиві повторено попередні доводи відповідачки, а також зазначено таке.

На переконання відповідачки, житловий будинок, будівлі та споруди, що розташовані на земельній ділянці, не можуть бути відокремлені від неї без їх пошкодження або істотного знецінення, а тому є складовою частиною земельної ділянки. Крім того, як убачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 березня 2023 року, її цільове призначення «для колективного садівництва», що передбачає можливість будівництва садового будинку. Водночас у висновку експерта зазначено, що садові будинки літ. «А-1» та «Б-2» за своїм функціональним призначенням відносяться до житлових будинків, а тому, на думку представниці відповідачки, вони не є садовими будинками сезонного користування, а є самочинно збудованими об`єктами нерухомості, зведеними без отримання необхідних дозвільних документів, і як такі не підлягають поділу. Самочинно збудоване майно не є об`єктом права власності, відтак не може бути предметом поділу між сторонами.

Представниця відповідачки також зазначила, що на час перебування земельної ділянки у номінальній власності позивача, а також до її відчуження відповідачці, позивач мав можливість оформити право власності на житлові, садові та дачні будинки, господарські будівлі й споруди шляхом застосування механізму «будівельної амністії» 2018-2019 років для об`єктів, збудованих без оформлення дозвільних документів у період з 05 серпня 1992 року до 09 квітня 2015 року. Проте позивач не скористався правом подання та реєстрації декларації про готовність садового будинку, збудованого на зазначеній земельній ділянці, до експлуатації, а також не здійснив подальшу реєстрацію права власності на відповідний об`єкт як об`єкт спільної сумісної власності подружжя.

На думку відповідачки, викладене свідчить про те, що позовні вимоги не ґрунтуються на нормах закону, а позивач підміняє поняття «самочинно збудований об`єкт нерухомого майна» категорією «об`єкт незавершеного будівництва».

Позивач посилається на висновок Верховного Суду від 02 жовтня 2024 у справі №159/4754/23, проте представниця відповідачки вважає зазначене судове рішення нерелевантним, оскільки фактичні обставини справи не є аналогічними.

Щодо вимоги про переведення на позивача прав забудовника щодо визначеної частини об`єкта незавершеного будівництва, представниця відповідачки зазначила, що такий спосіб захисту права у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом, Цивільним кодексом України не передбачений, а тому не може бути задоволений.

Стосовно тверджень позивача про сплату комунальних послуг, зокрема за користування газом, представниця відповідачки вказала, що позивач не надав доказів на підтвердження таких обставин. Крім того, ці твердження спростовуються наявними у справі квитанціями про сплату комунальних послуг саме відповідачкою. Деякі платежі відповідачка здійснювала через банківський застосунок, оформлений на її бабусю, оскільки банківські рахунки відповідачки заблоковані на підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О. М. про арешт коштів боржника від 25 листопада 2024 року.

16 жовтня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представниця позивача заперечує доводи, викладені у відзиві відповідача, з огляду на таке.

Твердження відповідачки про те, що у висновку експерта від 31 липня 2025 року №613-23 нібито зазначено можливість віднесення садових будинків літ. А-1 та літ. Б-2 до житлових будинків, є безпідставним, оскільки у зазначеному висновку таке не вказано. Навпаки, експерт зазначає, що вказані будинки можуть бути пристосовані для постійного проживання, проте це не змінює їх статусу як садових будинків, а лише підтверджує їх фактичну придатність до експлуатації.

Посилання сторони відповідача на положення статті 376 Цивільного кодексу України щодо самочинного будівництва також не ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах та нормах права. Переведення садових будинків у житлові допускається виключно у порядку, визначеному статтею 8-1 Житлового кодексу України, однак у даному спорі питання про зміну статусу будівель не порушувалося.

Цільове призначення земельної ділянки кадастровий номер :03:052:0191 передбачає можливість зведення садового будинку. На час спорудження спірних будівель (2013 рік) законодавство не вимагало подання повідомлення про початок будівельних робіт у разі зведення садових будинків площею менше 300 кв. м, що підтверджує відсутність ознак самочинного будівництва.

Висновком експерта від 31 липня 2025 року № 613-23 встановлено, що споруди літ. А-1 та літ. Б-2 обладнані необхідним устаткуванням відповідно до їх функціонального призначення, перебувають у фактичній експлуатації, мають 100 % ступінь будівельної готовності та відповідають даним технічної документації. У технічному паспорті від 08.10.2019 року відсутні будь-які відмітки про самочинність зведення будівель, що виключає кваліфікацію спірних споруд як самочинно побудованих.

У частині доводів відповідачки щодо наявності об`єкта самочинного будівництва представниця позивача вказує, що у даному випадку йдеться не про самочинно зведену споруду, а про об`єкт незавершеного будівництва, який, відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27 березня 2024 року у справі №509/2196/15-ц та в ухвалі від 02 жовтня 2024 року у справі № 159/4754/23, є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, частки сторін у праві власності на такий об`єкт є рівними.

Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України та положень Земельного кодексу України, набуття права власності на об`єкт незавершеного будівництва зумовлює одночасний перехід прав на земельну ділянку, на якій він розташований, за умови державної реєстрації відповідного об`єкта.

З огляду на викладене представниця позивача вважає доводи відповідачки, наведені у відзиві та заяві про зміну предмета позову, такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах та нормах чинного законодавства, і просить суд їх відхилити.

21 жовтня 2025 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. У запереченнях представниця відповідача частково повторює попередні доводи та зазначає, що відповідь на відзив є необґрунтованою та не відповідає фактичним обставинам справи. Зокрема, вказано, що висновок експерта містить твердження про те, що спірний об`єкт нерухомості є житловим будинком, призначеним для постійного проживання, а не садовим будинком - на сторінці 11 3-й абзац знизу, сторінка 14 перший абзац зверху. Представниця відповідачки наголошує, що позивач не є власником чи землекористувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт, а сама земельна ділянка надана для ведення садівництва, що не передбачає будівництва житлових будинків. У запереченнях також зазначено, що вимога позивача про визнання за ним права забудовника є безпідставною, оскільки відповідний термін був виключений із законодавства, а позивач не має у власності чи користуванні земельної ділянки.

21 жовтня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 листопада 2025 року.

Ухвалою суду від 07 листопада 2025 року відмовлено в задоволенні заяви представниці позивача про забезпечення позову щодо земельної ділянки на якій розташоване спірне нерухоме майно.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд виходить з такого.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач та відповідач перебували у шлюбі з 26 серпня 2006 року до 18 грудня 2019 року.

В період шлюбу 12 січня 2010 року сторонами за 13 895 грн було придбано земельну ділянку кадастровий номер :03:052:0191, площею 0,0953 га, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, с/рада Єлизаветівка, за цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва. Право власності на дану земельну ділянку була зареєстрована на Позивача. Дана обставина також не заперечується сторонами.

Згідно технічного паспорта від 08 жовтня 2019 року та довідки виданої 27 вересня 2023 року на земельній ділянці кадастровий номер :03:052:0191 знаходиться садовий будинок А-1 (рік спорудження 2013), загальною площею 119,7 кв.м., основною площею 41,6 кв.м, допоміжною площею 78,1 кв.м. а-1 навіс (рік спорудження 2013), ганки (рік спорудження 2013); садовий будинок Б-1 (рік спорудження 2013), загальною площею 64,1 кв.м., основною площею 53,6 кв.м., допоміжною площею 10,5 кв.м., б-1 навіс (рік спорудження 2013), б1-1 навіс (рік спорудження 2013), п/д підвал (рік спорудження 2013), балкон (рік спорудження 2013), ганок (рік спорудження 2013); В-1 вбиральня (рік спорудження 2013), №1 свердловина, №2 зливна яма, № 3 зливна яма, №4 огорожа, № 5 ворота з хвірткою, №6 огорожа, №7 підпірна стінка, №8 огорожа, №9 огорожа, №10 хвіртка, № 11 басейн, І тротуар, ІІ тротуар, ІІІ тротуар.

Відповідно висновку експерта №613-23 від 31 липня 2025 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи за матеріалами цієї цивільної справи на час дослідження об`єкти будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , використовуються як будівлі та споруди садового типу. Внутрішнє оздоблення садових будинків виконано відповідно до функціонального використання. Улаштовані мережі електро-, газо-, водопостачання з устаткуванням обладнання. Водопостачання від зовнішніх мереж (свердловина). Теплопостачання від газового котла опалення та від електропостачання. Улаштована мережа каналізації (зливна яма). Виконана припливно-витяжна комбінована вентиляція з механічним та природним спонуканням через вікна, двері. Освітлення природне і штучне. Садові будинки літ. «А-1» та літ. «Б-2» обладнано необхідним устаткуванням для експлуатації за функціональним та цільовим призначенням та можуть бути віднесені до будинків для постійного мешкання. Згідно проведеного дослідження, садовий будинок А-1, загальною площею 119,7 кв.м, основною площею 41,6 кв.м, допоміжною площею 78,1 кв.м, а-1 навіс, ганки; садовий будинок Б-1, загальною площею 64,1 кв.м, основною площею 53,6 кв.м, допоміжною площею 10,5 кв.м, 6-1 навіс, 61-1 навіс, п/д підвал, балкон, ганок; В-1 вбиральня, N? 1 свердловина, N? 2 зливна яма, N?3 зливна яма, N? 4 огорожа, N? 5 ворота з хвірткою, N? 6 огорожа, N? 7 підпірна стінка, N?8 огорожа, N?9 огорожа, N?10 хвіртка, N? 11 басейн, І тротуар, ІІ тротуар, III тротуар, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :03:052:0191 мають 100 % ступінь будівельної готовності та експлуатуються за цільовим призначенням.

За результатами натурного обстеження експертом будівель та споруд за вищевказаною адресою встановлено:

-в кількісному вимірі обстежені земельні поліпшення співпадають з переліком будівель та споруд, що відображені в технічній документації до технічного паспорту, виготовленого «Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» (інвентаризаційна справа N? 1751) станом на «08» жовтня 2019 року;

-за результатами контрольних замірів будівель та споруд встановлено, що отримані показники відповідають об`ємно-планувальним характеристикам, наведеним в технічному паспорті, виготовленого станом на 08.10.2019;

-земельна ділянка має витягнуту прямокутну форму, є спланованою і впорядкованою, має кадастровий номер :03:052:0191 та знаходиться у праві власності у ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі - продажу земельної ділянки від 20 січня 2010 року;

-загальний технічний стан будівель та споруд характеризується як добрий «Пошкоджень і деформацій немає. Є окремі несправності, що не впливають на експлуатацію елемента, і усуваються під час проведення поточних ремонтних робіт»;

-внутрішнє опорядження садових (дачних) будинків мають добрий сучасний технічний стан;

-за якістю опоряджувальних будівельних матеріалів, інженерного обладнання та виконаних будівельно-монтажних робіт внутрішній ремонт садових (дачних) будинків можна віднести до категорії «поліпшений».

Порушень розташування садових будинків літ. «А-1» та літ. «Б-1» та споруд відносно меж згідно нормативних вимог не встановлено. Земельна ділянка використовується у своїх межах та за призначенням.

Садовий будинок А-1, загальною площею 119,7 кв.м, основною площею 41,6 кв.м, допоміжною площею 78,1 кв.м, а-1 навіс, ганки; садового будинку Б-1, загальною площею 64,1 кв.м, основною площею 53,6 кв.м, допоміжною площею 10,5 кв.м, 6-1 навіс, 61-1 навіс, п/д підвал, балкон, ганок; В-1 вбиральня, N? 1 свердловина, N? 2 зливна яма, N? 3 зливна яма, N? 4 огорожа, N? 5 ворота з хвірткою, N? 6 огорожа, N? 7 підпірна стінка, N? 8 огорожа, N? 9 огорожа, N? 10 хвіртка, N? 11 басейн, І тротуар, ІІ тротуар, III тротуар, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :03:052:0191 фактично використовуються за цільовим призначенням та перебувають у фактичній експлуатації.

Фактичне розташування садового будинку А-1, загальною плошею119,7 кв.м, основною площею 41,6 кв.м, допоміжною площею 78,1 кв.м, а-1 навіс, ганки; садового будинку Б-1, загальною площею 64,1 кв.м, основною площею 53,6 кв.м, допоміжною площею 10,5 кв.м, 6-1 навіс, б1-1 навіс, п/д підвал, балкон, ганок; В-1 вбиральня, N? 1 свердловина, N? 2 зливна яма, N? 3 зливна яма, N? 4 огорожа, N? 5 ворота з хвірткою, N? 6 огорожа, N? 7 підпірна стінка, N? 8 огорожа, N? 9 огорожа, N? 10 хвіртка, N? 11 басейн, І тротуар, ІІ тротуар, ІІ тротуар, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :03:052:0191 відповідає технічній документації зазначеній у Технічному паспорті на будинок садового типу з господарськими будівлями та спорудами N? 9 по вулиці N? 2 на території Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області (інвентарна справа N? 1751), виготовленого 08 жовтня 2019 року.

Таким чином, суд доходить висновку, що на земельній ділянці з кадастровим номером :03:052:0191 під час шлюбу сторін було зведено відповідне нерухоме майно, яке в період шлюбу використовувалося сторонами як подружжям, а наразі використовується відповідачкою за його цільовим призначенням. Водночас право власності на зазначене нерухоме майно не оформлено.

01 березня 2023 року, тобто після розірвання шлюбу, між сторонами укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (далі Договір), який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л.

За цим Договором позивач в порядку та на умовах, визначених Договором, зобов`язаний передати у власність відповідача, а відповідач зобов`язана прийняти та оплатити на нижчевикладених умовах земельну ділянку, яка належить позивачу та розташована за адресою: АДРЕСА_2 , далі - земельна ділянка. Площа земельної ділянки: 0,0953 га; кадастровий номер: :03:052:0191; експлікація земельних угідь: 0,0953 8; цільове призначення земельної ділянки: для колективного садівництва.

Згідно пункту 2.1. Договору продаж вчинено на погоджену суму 914 215 грн, які покупець зобов`язаний сплатити продавцю протягом однієї доби на картковий рахунок продавця. Така вартість земельної ділянки визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу будь-кого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні земельні ділянки; за їх розсудом визначена в цьому договорі вартість саме цієї ділянки є справедливою і відповідає п дійсній вартості.

Відповідно до пункту 2.2. Договору сторони зазначили, що згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості (унікальний реєстраційний номер 201-05553098), сформованої 23.02.2023, оціночна вартість земельної ділянки складає 1073,38 грн.

Сторони визначили обов`язки в розділі 3 Договору, а саме:

3.1. Продавець продав, а Покупець купила за цим договором земельну ділянку, вільну від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, про яких в момент складання договору Продавець чи Покупець не могли не знати.

3.2. Продавець свідчить, що:

- земельна ділянка, яка є предметом цього договору, є спільною сумісною власність подружжя;

- відчужувана ним земельна ділянка не перебуває під забороною відчуження, арештом, не предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-яким: фізичними або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством України. В і має усі права щодо вільного розпорядження земельною ділянкою, яка є предметом цього договору На момент укладення цього договору відсутні будь-які співвласники, що мають привілейоване право на її придбання, відсутні претензії третіх осіб на вказану земельну ділянку. Вона нікому іншому не відчужена, не є внеском до статутного фонду товариств, в оренду чи ренту не передай: не заставлена, в податковій заставі, суперечці, відсутні будь-які сервітути та інші обмеження щодо використання цієї ділянки;

- він зобов`язується передати земельну ділянку, що відчужується, у користування Покупці після нотаріального посвідчення цього договору, а саме 01 березня 2023 року, за умови повного розрахунку. Про факт передачі земельної ділянки, насаджень, документів, тощо сторонами може бути складений передавальний акт;

- на території відчужуваної земельної ділянки не розташовано жодних будівель чи спору крім тимчасової будівлі для зберігання садового інвентарю;

- продаж земельної ділянки це перший правочин, щодо відчуження нерухомого майна в цьому році за його участю.

3.3 .Покупець свідчить, що:

- земельна ділянка, яка продається, візуально оглянута нею до підписання цього договору. Недоліків чи дефектів, які б перешкоджали використанню зазначеної земельної ділянки : призначенням, на момент огляду виявлено не було;

- на момент огляду земельна ділянка використовується за цільовим призначенням;

- на день укладання та підписання цього договору. вона неодружена, не перебуває фактичних чи офіційно зареєстрованих шлюбних відносин, гроші, які вона сплачує за цим договором, є її особистою приватною власністю. Факт про це доведено до відома Продавця.

3.4. Сторони свідчать, що:

- вони не приховують обставини, які мають істотне значення для цього договору;

- укладення договору відповідає їх інтересам;

- волевиявлення їх є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі;

- умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін;

- договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому;

- вони не страждають в момент укладання цього договору на .захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, в дієздатності не обмежені, під опікою, піклуванням не перебувають, не знаходяться у стані алкогольного або наркотичного сп`яніння;

- вони вільно володіють українською мовою;

- майно, зазначене в договорі купівлі-продажу, згідно ст. 64 Сімейного кодексу України укладається без виділу частки у праві спільної сумісної власності подружжя.

В розділі 4 Договору Розгляд спорів, сторони зазначили, що вони у присутності нотаріуса підтверджують, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах; а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають. Цей договір підписується сторонами добровільно, при здоровому розумі та ясній пам`яті, зміст статей законодавства України, які зазначені у договорі нам відомі та зрозумілі.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності незалежно від того, чи мав один із подружжя самостійний дохід. Презумпція спільності майна поширюється на кожну річ, набуту в період шлюбу, крім речей індивідуального користування. Аналогічне положення міститься у статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Стаття 63 СК України встановлює рівність прав дружини та чоловіка щодо володіння, користування і розпорядження таким майном.

Подружжя має право на його поділ незалежно від розірвання шлюбу (стаття 69 СК України). Частки подружжя у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності, є рівними, якщо інше не передбачено домовленістю або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Поділ здійснюється шляхом виділення майна в натурі, а в разі неподільності шляхом присудження одному з подружжя або виплати компенсації (частини перша, друга статті 71 СК України; частина друга статті 364 ЦК України). У разі спору його вирішення покладається на суд із урахуванням інтересів сторін та інших істотних обставин.

Статті 60 СК України та 368 ЦК України встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Тягар доведення обставин, необхідних для її спростування, покладається на того з подружжя, хто її заперечує.

Частина друга статті 331 ЦК України визначає, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо законом передбачено прийняття в експлуатацію з моменту такого прийняття. Якщо право підлягає державній реєстрації, воно виникає з моменту реєстрації. Із системного аналізу статей 331, 177-179, 182 ЦК України та частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» випливає, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає виключно з моменту його державної реєстрації після прийняття в експлуатацію. Норми законодавства не передбачають можливості судового визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не введено в експлуатацію. Такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц.

До моменту прийняття в експлуатацію об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів та інженерних конструкцій, які можуть бути об`єктом цивільних прав та належати на праві спільної сумісної власності подружжю, а за певних умов підлягати поділу. Судова практика, зокрема постанови Верховного Суду України від 20 червня 2012 року (№ 6-56цс12), від 15 травня 2013 року (№ 6-37цс13), від 07 вересня 2016 року (№ 6-47цс16), а також постанови Верховного Суду від 24 лютого 2021 року (№ 759/3931/18) та від 27 лютого 2019 року (№ 567/147/16-ц), підтверджує можливість поділу об`єкта незавершеного будівництва залежно від ступеня його готовності та технічної можливості виділення частин.

У разі якщо об`єкт незавершеного будівництва не введено в експлуатацію з вини відповідача, при поділі спільного майна доцільним є переведення на позивача прав забудовника щодо виділеної йому частини, що забезпечує можливість подальшого оформлення прав у порядку статей 328, 331, 375 ЦК України. Вказана правова позиція відображена також в ухвалі Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 159/4754/23.

Як встановлено судом та з урахуванням наведених норм законодавства, зазначені садові будинки та споруди, що фактично існують та використовуються, підпадають під ознаки належності їх до об`єктів спільної сумісної власності подружжя.

Щодо самочинності будівництва об`єктів нерухомого майна, на що посилається відповідачка, та які фактично нею використовуються із сплатою комунальних платежів, суд зазначає наступне.

Під час будівництва у 2013 році для правомірної легалізації новозбудованих об`єктів, з урахуванням Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI та постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466, замовником мало бути подано Повідомлення про початок виконання будівельних робіт до органу державного архітектурно-будівельного контролю. Будівництво без такого повідомлення не могло продовжуватися.

Водночас, відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», орган архітектурно-будівельного контролю протягом 10 робочих днів приймає в експлуатацію безоплатно об`єкти з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельних ділянках відповідного цільового призначення без дозвільного документа, зокрема:

- індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові та дачні будинки загальною площею до 500 кв. м, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 500 кв. м;

- будівлі і споруди сільськогосподарського призначення, збудовані до 12 березня 2011 року.

Технічне обстеження таких об`єктів проводиться під час їх технічної інвентаризації з відповідною відміткою в технічному паспорті. До власників або користувачів земельних ділянок, які подали документи про прийняття в експлуатацію таких об`єктів, штрафні санкції не застосовуються.

У мотивувальній частині висновку експерта зазначено, що садові будинки за своїм цільовим призначенням можуть бути віднесені до житлових будинків. Водночас у підсумкових висновках експерт установив, що ці будинки обладнано необхідним устаткуванням для експлуатації за їх функціональним та цільовим призначенням і вони можуть бути віднесені до будинків для постійного проживання.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що незважаючи на ознаки самочинного будівництва, застосування «будівельної амністії» на об`єкти, зведені у 2013 році, визначає зазначені садові будинки та споруди як нерухоме майно, яке не прийняте в експлуатацію у встановленому законом порядку та не пройшло державної реєстрації.

Оскільки спірне нерухоме майно не було прийняте в експлуатацію у встановленому законом порядку та не пройшло державної реєстрації, у суду відсутні правові підстави для вирішення питання про визнання права власності за кожним із колишнього подружжя на відповідні частки.

Суд також звертає увагу, що позивач у своїх доводах наводить мотиви щодо необхідності переведення прав забудовника, одночасно посилаючись на неможливість визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнятий в експлуатацію. Визнання такого права у судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи будь-якими іншими нормативно-правовими актами не передбачено.

Разом із тим, сформульовані позивачем вимоги містять не лише прохання про переведення прав забудовника, але й вимогу про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято до експлуатації. Таким чином, позовні вимоги є взаємовиключними, оскільки поєднують правові конструкції, що ґрунтуються на різних підставах, які виключають одна одну, та не узгоджуються із встановленими законом способами захисту цивільних прав.

У зв`язку з цим суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту у частині визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва не відповідає вимогам закону, а поєднання такої вимоги з вимогою про переведення прав забудовника свідчить про відсутність внутрішньої узгодженості заявленого позову.

Крім того, вимога позивача про визнання права власності одночасно за позивачем і за відповідачкою також є необґрунтованою, суперечить правилам пред`явлення позову та фактично заявлена і в інтересах відповідачки, що не узгоджується з положеннями ЦПК України.

Щодо визначення частки на об`єкт незавершеного будівництва, який не введено в експлуатацію та переведення на позивача прав забудовника на виділену йому у власність частину об`єкта незавершеного будівництва, суд виходить з такого.

Посилання позивача у вимогах на «переведення прав забудовника» саме по собі не є безумовною підставою для неприйнятності таких вимог, оскільки законодавство зазнало змін, унаслідок яких замість поняття «забудовник (замовник)» було введено «замовник будівництва (замовник)», зокрема у Законах України «Про архітектурну діяльність» та «Про регулювання містобудівної діяльності».

Як зазначено вище, спірне нерухоме майно зведено на земельній ділянці з кадастровим номером :03:052:0191, яка після розірвання шлюбу була продана позивачем відповідачці.

Суд зазначає, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою.

При цьому, добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з частинами 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Сторони договору можуть погодити перелік запевнень, що надаються стороною або сторонами щодо обставин, які мають значення для укладення, виконання або припинення такого договору. Сторона, яка умисно або з необережності надала іншій стороні неправдиві запевнення про обставини, що мають значення для укладення, виконання або припинення договору, зобов`язана відшкодувати стороні, яка покладалася на такі запевнення, збитки, завдані у зв`язку з неправдивістю таких запевнень, якщо інше не передбачено договором (статті 650-1 ЦК України).

Законодавець на рівні Цивільного кодексу України унормував можливість застосування сторонами договору конструкції запевнень. Зміст таких запевнень може бути різноманітним: це можуть бути запевнення щодо сторони договору, осіб, які діють від її імені, пов`язаних осіб; запевнення про обставини, що впливають на правову «долю» договору (зокрема, щодо наявності переважного права, згоди іншого з подружжя); а також запевнення стосовно майна, права на яке переходять на підставі договору.

Неправдивість запевнень у відносинах між сторонами відповідного договору може зумовлювати:

обов`язок відшкодувати стороні, яка покладалася на такі запевнення, збитки, завдані у зв`язку з їх недостовірністю;

інші наслідки, прямо передбачені договором.

Разом з тим, законодавець не визначив правових наслідків для випадків, коли на такі запевнення покладаються інші суб`єкти, зокрема в межах спорів про поділ спільного майна подружжя. Відтак питання можливості врахування зазначених запевнень у таких правовідносинах вирішується судом із застосуванням загальних засад цивільного законодавства та оцінки добросовісності поведінки сторін.

Верховний Суд неодноразову звертав увагу (наприклад постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17), що собою представляє доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) та вказував, що поведінкою, яка суперечить добрій совісті та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц).

Як убачається з пояснень відповідачки, у 2023 році сторони досягли домовленості врегулювати майнові відносини у позасудовому порядку, відповідно до якої позивач погодився відчужити відповідачці свою частку у спільній сумісній власності.

Сторони підтвердили, що 01 березня 2023 року вони уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, на якій розміщені спірне нерухомемайно.

Позивач не навів переконливих доводів на спростування пояснень відповідачки. Він наполягав, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя та що він сплачує комунальні платежі, однак жодних доказів фактичного утримання спірного майна суду не надав.

У підтвердження доводів відповідачки свідчать умови укладеного сторонами договору: при оціночній вартості земельної ділянки 1 073,38 грн договірна ціна становила 914 215 грн, що також значно перевищує вартість ділянки на момент її набуття подружжям у 2010 році. Сторони підтвердили реальність своїх намірів, відсутність фіктивності чи удаваності правочину, розуміння його умов та правових наслідків, а також добровільність його укладення.

Зазначена договірна ціна фактично відповідає трохи менше половини вартості нерухомості за оцінкою, наданою самим позивачем (2 383 449 грн), що свідчить про здійснення сторонами взаємних розрахунків щодо майнових прав.

Фактичні обставини свідчать, що при укладенні Договору сторони свідомо приховали від держави наявність нерухомості, розташованої на земельній ділянці. Позивач був обізнаний про її існування, оскільки у позові зазначав про спроби оформлення цих об`єктів.

У такій ситуації вимоги позивача про визначення частки в об`єкті незавершеного будівництва та переведення на нього прав забудовника (замовника будівництва) не можуть бути задоволені. Це зумовлено тим, що поведінка позивача суперечить його попередній поведінці (відчуження земельної ділянки на якій знаходяться спірні об`єкти нерухомості) і є недобросовісною.

За таких обставин позов є необґрунтованим, а отже, в його задоволенні слід відмовити.

Інші доводи сторін не спростовують установлених судом висновків.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з платіжною інструкцією на переказ готівки № ПН2903993 від 03 жовтня 2023 року позивачем сплачено судовий збір у розмірі 13 420 грн.

Також позивачем здійснено два однотипні платежі за проведення експертизи: 36 349,44 грн (повідомлення про неможливість надання висновку № 1537-24 у зв`язку з незадоволенням клопотання експерта щодо надання об`єкта для дослідження) та 36 470,88 грн (висновок № 613-25).

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Оскільки позов повністю відхилено, понесені витрати позивача залишаються за ним. При цьому позивач не позбавлений можливості повернути суму за експертизу щодо повідомлення № 1537-24 безпосередньо звернувшись до експертної установи, доказів протилежного суду не надано.

Інших витрат сторонами, зокрема з урахуванням положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України, не заявлялися.

Щодо заходів забезпечення позову.

Оскільки ухвалами суду в задоволенні заяв про забезпечення позову було відмовлено, підстав для додаткового вирішення цього питання немає.

Керуючись статтями 4, 12, 81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 268 Цивільно процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єкту незавершеного будівництва об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання частки у праві власності на цей об`єкт та переведення права забудовника відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (знято з реєстрації 23.06.2023): АДРЕСА_3 ; місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 17.11.2025.

Суддя І.М. Соловйов