ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 759/10858/23

провадження № 61-10686св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Закрите акціонерне товариство «Українська будівельна компанія»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року в складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» (далі - ЗАТ «Українська будівельна компанія») про захист прав споживачів.

На обґрунтування позову посилалась на те, що між нею та відповідачем укладений договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 26 вересня 2014 року № 7-23-210, за умовами якого ЗАТ «Українська будівельна компанія» зобов`язалось здійснити будівництво будинку в цілому, здійснити всі будівельні, пусконалагоджувальні та інші роботи; виконати всі необхідні дії для забезпечення своєчасного прийняття будинку в експлуатацію; забезпечити прийняття в експлуатацію закінченого будівництва будинку та передати будинок під заселення, а у випадку прострочення відповідачем терміну прийняття будинку в експлуатацію більш, ніж на один календарний місяць, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) за кожен день прострочення від фактично сплаченої суми ціни продажу майнового права.

Позивач в повному обсязі виконала умови договору з урахуванням укладених додаткових угод, але відповідач умови договору з урахуванням укладених додаткових угод не виконав: до цього часу будинок не здано в експлуатацію, квартиру та технічний паспорт на неї не передано.

Таким чином, ЗАТ «Українська будівельна компанія», яке допустило порушення договірних зобов`язань, має сплатити на її користь пеню у визначеному договором розмірі.

ОСОБА_1 просила:

стягнути з ЗАТ «Українська будівельна компанія» на її користь пеню в розмірі 959 540,13 грн.

стягнути з ЗАТ «Українська будівельна компанія» на її користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 95 954,01 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено із ЗАТ «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 959 540,13 грн.

Стягнено із ЗАТ «Українська будівельна компанія» на користь держави судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що сторони погодили термін прийняття будинку в експлуатацію - 2 квартал 2017 року (з 01 квітня 2017 року до 31 липня 2017 року), а у разі недотримання (прострочення) цього терміну більш, ніж на один календарний місяць, ЗАТ «Українська будівельна компанія» зобов`язалося сплачувати позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від фактично сплаченої позивачкою суми.

Відповідач порушив свої зобов`язання. Так, станом на час звернення з цим позовом до суду будинок не введений в експлуатацію. Отже, відповідач, який допустив порушення договірних зобов`язань, має сплатити на користь позивача пеню у визначеному пунктом 4.6 договору розмірі.

Суд першої інстанції відхилив доводи відповідача щодо неможливості стягнення пені у зв`язку з тим, що спірне зобов`язання не є грошовим. Заборона відступу у договорі від положень актів цивільного законодавства має бути безпосередньо зазначена в тексті конкретної правової норми цивільного законодавства. Відповідач не навів будь-якої норми права, яка б містила в собі пряму заборону (безпосередню вказівку на неможливість) застосування пені за порушення негрошового зобов`язання, адже положення статті 549 ЦК України містять лише вказівку на один з видів зобов`язань, за порушення яких можливе застосування пені. Проте нормами вказаної статті ЦК України не заперечується можливість застосування пені і до інших видів зобов`язань, в тому числі негрошових, якщо сторони домовились про це у відповідному договорі. Більш того, матеріали справи не містять доказів того, що укладений між сторонами договір оспорювався відповідачем у відповідній частині. У зв`язку з цим даний договір є чинним і підлягає обов`язковому виконанню сторонами, його невиконання призводить до застосування негативних наслідків, в тому числі й тих, які сторони добровільно погодили, укладаючи цей договір. Крім того, у пункті 10.3 договору зазначено, зокрема, що укладення договору відповідає інтересам сторін, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Отже, відповідач повністю усвідомлював суть і зміст взятих на себе договірних зобов`язань та встановленої відповідальності за їх невиконання, на яку добровільно погодився при укладанні договору.

Суд перевірив доданий до позову розрахунок пені та встановив, що він проведений правильно, помилок у застосуванні формул чи арифметичних правил при розрахунку не встановлено. Водночас відповідачем не надавались будь-які заперечення щодо самого розрахунку, його неправильності чи неповноти, а також не наведено будь-яких обставин, що мають істотне значення для зменшення пені.

Суд першої інстанції відхилив доводи відповідача стосовно відсутності обов`язку введення будинку в експлуатацію. Проаналізувавши норми законодавства і укладеного договору, суд зробив висновок, що відповідач мав не тільки обов`язки щодо будівництва будинку та вчинення дій щодо забезпечення введення його в експлуатацію, а й прямі можливості для цього, включаючи забезпечення будівництва земельною ділянкою, отримання документації щодо введення в експлуатацію, організацію відповідного процесу тощо. Проте, як встановлено під час розгляду справи, відповідач не вчинив всіх дій, необхідних для введення будинку в експлуатацію, в тому числі не оформив прав на землю (що в судовому засіданні підтвердив представник відповідача). Зазначене свідчить про порушення відповідачем в цій частині умов укладеного з позивачем договору. При цьому, укладаючи з позивачем договір і беручи на себе зобов`язання вчинити відповідні дії, відповідач мав усвідомлювати необхідність отримання ним дозвільних та інших документів, необхідних для виконання ним обов`язків за договором. Відтак, беручи на себе відповідні зобов`язання, відповідач автоматично взяв обов`язок вчинити всі необхідні та достатні дії, направлені на виконання такого зобов`язання, а тому їх невчинення свідчить про порушення відповідачем взятих на себе обов`язків. У зв`язку з цим неотримання відповідачем необхідних дозвільних документів та незабезпечення оформлення прав на землю, що за позицією самого відповідача є причиною не введення будинку в експлуатацію, не може бути підставою для звільнення відповідача від встановленої добровільно сторонами в договорі відповідальності.

Суд зазначив, що жодною нормою цивільного законодавства не встановлено прямої заборони укладання договору, за умовами якого одна із сторін бере на себе обов`язки здійснити будівництво та вчинити дії, направлені на введення об`єкта в експлуатацію, незалежно від того, чи має така особа відповідні дозвільні та інші необхідні для цього документи станом на день укладення такого договору, адже відповідна сторона не позбавлена права отримати такі дозволи і документи і після укладення договору на виконання його умов у межах взятих зобов`язань.

Така позиція відповідача свідчить про суперечливість його поведінки, яка не відповідає його попереднім діям, здійснюваним в момент укладення договору на конкретних умовах з певними конкретно визначеними обов`язками та відповідальністю за їх порушення, на які відповідач, укладаючи договір, добровільно погоджувався та не оскаржував відповідних положень договору протягом всього строку його дії.

Водночас безпідставними є й доводи відповідача про те, що введення будинку в експлуатацію не є зобов`язальною умовою, а є однією з характеристик об`єкта будівництва, адже умовами укладеного між сторонами договору (пункт 1.4) прямо передбачено обов`язок відповідача здійснити будівництво будинку в цілому, здійснити всі будівельні, пусконалагоджувальні та інші роботи; виконати всі необхідні дії для забезпечення своєчасного прийняття будинку в експлуатацію; забезпечити прийняття в експлуатацію закінченого будівництва будинку та передати будинок під заселення. Отже, в даному випадку відповідні дії передбачені як предмет договору, з приводу якого сторони вступили у договірні відносини, на підставі яких між ними виникли відповідні зобов`язання.

Також судом встановлено, що спірні правовідносини, за яких у постановах Верховного Суду, наведених відповідачем, сформульовані висновки, не є подібними до спірних правовідносин у справі, що розглядається. У зв`язку з цим висновки, зроблені Верховним Судом у наведених відповідачем прикладах, не можуть бути застосовані у даній справі як нерелевантні до спірних правовідносин.

Водночас суд вважав за можливе застосувати правові висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2021 року в справі № 753/5602/18, у якій Верховний Суд дійшов висновку про можливість стягнення із ЗАТ «Українська будівельна компанія» пені у зв`язку з порушенням останнім взятих зобов`язань щодо введення будинку в експлуатацію в обумовлені договором строки.

Також суд відхилив доводи відповідача про те, що у нього ще не виник обов`язок, передбачений пунктом 1.6 договору щодо передачі позивачу квартири, оскільки не настали обставини, обов`язкові для виникнення цього обов`язку. Суд зауважив, що позивач на обґрунтування позовних вимог не посилалась на порушення відповідачем обов`язку, встановленого в пункті 1.6 договору щодо передачі їй квартири і це не було підставою позову. Згідно зі змістом позовної заяви позивач посилалась на порушення відповідачем пунктів 1.4, 1.7 договору щодо прострочення терміну введення будинку в експлуатацію і саме через це просить стягнути з відповідача передбачену договором пеню, а не через не передання їй квартири. Той факт, що фактичне будівництво, як стверджує відповідач, завершено та до будинку надаються комунальні послуги, сам по собі не свідчить про належне виконання відповідачем умов договору щодо введення будинку в експлуатацію та не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої договором. Не введення будинку в експлуатацію фактично унеможливлює й подальше набуття позивачем права власності на проінвестоване нею житло відповідно до її майнових прав. Крім того, обов`язки відповідача вчинити ряд дій за договором згідно з пунктами 1.4, 1.7 породжує відповідні права позивача, а невиконання відповідачем визначених у договорі обов`язків порушує їх.

Заявляючи про застосування позовної давності, відповідач вважав, що позовна давність щодо вимог про стягнення пені сплила 01 вересня 2018 року, а якщо брати до уваги дату з якої позивач розпочала нарахування пені - 12 березня 2019 року, то річний строк позовної давності закінчився 12 березня 2020 року. При цьому відповідач вважає, що запроваджений карантин не міг вплинути на перебіг позовної давності, оскільки він закінчився ще до запровадження карантину.

Суд вважав такі доводи безпідставними з огляду на наступне. Як встановлено судом, позивач заявила вимоги про стягнення пені у зв`язку з порушенням відповідачем своїх договірних зобов`язань. Таке порушення розпочалось з 01 серпня 2017 року (тобто з наступного дня після граничного строку введення будинку в експлуатацію, передбаченого пунктом 1.7 договору з урахуванням змін, внесених до нього додатковими угодами). Згідно з пунктом 4.6 договору визначено, що у випадку прострочення відповідачем терміну прийняття будинку в експлуатацію, зазначеного в пункті 1.7 цього договору, більш, ніж на один календарний місяць, сторона 2 сплачує стороні 1 пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від фактично сплаченої стороною 1 суми ціни продажу майнового права, зазначеної в пункті 2.1 цього договору. Отже, право на нарахування пені виникає після спливу одного календарного місяця після граничного терміну введення будинку в експлуатацію, передбаченого договором (31 липня 2017 року), тобто з 01 вересня 2017 року.

Позивач заявила вимоги про стягнення пені лише за період з 12 березня 2019 року до 04 червня 2023 року, тому суд розглядав питання щодо можливості стягнення пені лише за цей період.

Судом встановлено, що порушення зобов`язання, у зв`язку з яким ставиться питання про стягнення пені, розпочалось з 01 серпня 2017 року та на день ухвалення даного судового рішення не припинилось. Допущене відповідачем порушення зобов`язання є триваючим. Оскільки договірні зобов`язання відповідача до теперішнього часу належним чином не виконані, то відповідні зобов`язання не припинені до теперішнього часу. Враховуючи викладене, пеня нараховується в разі порушення зобов`язання до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, законом не обмежується. Тобто пеня може нараховуватись протягом усього періоду прострочення договірного зобов`язання. Оскільки пеня нараховується за кожен день прострочення, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої пені виникає щодня до моменту припинення зобов`язання. Отже, помилковими є доводи про те, що позовна давність сплила 01 вересня 2018 року чи 12 березня 2020 року.

Відповідно до норм ЦК України до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік. Водночас відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Станом на день звернення з позовом до суду строк дії карантину був чинним.

При цьому відсутні підстави пов`язувати можливість продовження позовної давності саме з датою набрання чинності Законом № 540-ІХ, а не з датою введення карантину, адже аналіз того, як у Законі № 540-ІХ сформульовано зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України стосовно продовження строків, а саме «під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України», вказує на те, що ця норма пов`язує момент, з якого вважатимуться продовженими строки, зокрема позовна давність, не з моментом набрання чинності цим Законом, а лише з обставиною дії встановленого Кабінетом Міністрів України карантину.

Отже, строк, визначений статтею 258 ЦК України, є продовженим відповідно до Закону № 540-ІХ у разі, якщо його закінчення припадає на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України. Тому в межах заявлених позовних вимог нарахування пені за період з 12 березня 2019 року до 04 червня 2023 року є таким, що вчинено в межах позовної давності, і такий строк станом на день звернення з позовом до суду позивачем не пропущений.

За таких обставин суд вважав, що позовні вимоги щодо стягнення пені є законними та обґрунтованими, а доводи відповідача вказаних вимог не спростовують.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 листопада 2023 року стягнено із ЗАТ «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на правову/правничу допомогу адвоката в розмірі 95 954,01 грн.

Суд першої інстанції зазначив, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав суду письмові докази. Так, відповідно до пункту 2.3.6 договору про надання правової допомоги від 26 травня 2023 року, укладеного позивачем з адвокатом Гуревичем М. Г., який представляє її інтереси, становить фіксований розмір - 10 % від суми, стягнутої судом з відповідача на користь позивача. Гонорар сплачується клієнтом (позивачем) адвокату після фактичної сплати відповідної суми на користь позивача відповідачем або іншою особою, яка виконуватиме зобов`язання відповідача.

Оскільки судом з відповідача на користь позивача стягнуто пеню в розмірі 959 540,13 грн, то розмір гонорару, який позивачка зобов`язана сплатити адвокату, становить 95 954,01 грн.

Отже, вказана вище сума гонорару обумовлена позивачем та її адвокатом на рівні договірних відносин, визначена до сплати у відсотковому розмірі під відкладальною умовою. При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Факт надання адвокатом послуг позивачу щодо надання правничої допомоги підтверджується визначеними ЦПК України документами, а саме: договором-дорученням про надання правової допомоги від 26 травня 2023 року; детальним описом робіт (наданих послуг) від 21 листопада 2023 року; актом приймання-передачі наданих послуг від 21 листопада 2023 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року апеляційну скаргу ЗАТ «Українська будівельна компанія» задоволено частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року змінено, зменшено розмір стягнутої з ЗАТ «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 пені в розмірі 959 540,13 грн до 412 951,28 грн.

Додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року змінено, зменшено розмір стягнутих з ЗАТ «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу з 95 954,01 грн до 20 647,56 грн.

Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно того, що відповідачем жодним належним та допустимим доказом не спростовано обставини, на які посилається позивача стосовно того, що відповідач належним чином не виконав взяті зобов`язання щодо введення в експлуатацію будинку в строки, передбачені договором, а тому вимога позивача про стягнення пені за прострочення виконання договору є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Також суд апеляційної інстанції погодився з мотивами суду першої інстанції в частині, що введення будинку в експлуатацію не є зобов`язальною умовою, а є однією з характеристик об`єкта будівництва, адже в даному конкретному випадку умовами укладеного між сторонами договору (пункт 1.4) прямо передбачено саме обов`язок відповідача здійснити будівництво будинку в цілому, здійснити всі будівельні, пусконалагоджувальні та інші роботи; виконати всі необхідні дії для забезпечення своєчасного прийняття будинку в експлуатацію; забезпечити прийняття в експлуатацію закінченого будівництва будинку та передати будинок під заселення.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на безпідставне не застосування судом першої інстанції постанови Верховного Суду у справі №369/6303/19 є необґрунтованими, оскільки справа, яка розглядалась судом касаційної інстанції мала інші обставини справи (умови договору купівлі-продажу містили пункт щодо орієнтовного прийняття об`єкта будівництва до експлуатації). Проте у цій справі пунктом 1.7 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №7-23-210 в редакції додаткової угоди від 03 січня 2017 року №2/17 чітко встановлено, що термін прийняття будинку в експлуатацію - 2 квартал 2017 року, та не має вказівки на те, що зазначений строк є орієнтовним.

Стосовно відсутності вини у порушенні строків введення будинку в експлуатацію апеляційний суд зазначав, що згідно зі змістом пункту 5.4 договору, що укладений між сторонами, сторона, яка підпала під дію обставин непереборної сили чи зіткнулася з перешкодами, що знаходяться поза межами її контролю, зобов`язана негайно, але не пізніше 5 календарних днів, письмово повідомити іншу сторону про виникнення, вид і можливу тривалість дії вказаних обставин і перешкоди. Інакше сторона, що підпала під дію обставин непереборної сили чи зіткнулася з перешкодами, що знаходяться поза межами її контролю, позбавляється права посилатися на своє виправдання, крім випадків, коли сама обставина непереборної сили чи перешкода не давала можливості надіслати повідомлення. Пункти 5.5 та 5.6 врегульовують подальший спосіб правовідносин сторін у випадку виникнення обставин, що зазначені у пункті 5.4. Таким чином, відповідач, міг і повинен був цікавитися ходом будівництва та іншими обставинами, які впливають на реалізацію ним своїх прав і обов`язків, та за необхідності інформувати про виникнення негативних факторів іншу сторону договору, проте цього не зробив.

Щодо обставин, на які посилалось ЗАТ «Українська будівельна компанія», а саме щодо відсутності правових підстав для висновку, що обов`язок по введенню будинку в експлуатацію є саме його обов`язком, а отже безпідставним є притягнення його до відповідальності шляхом стягнення з нього пені за порушення такого обов`язку, то вони повністю спростовуються змістом укладеного договору, а саме пункти 1.7. та 4.6 договору, які є чинними та не були визнані недійсними.

Ураховуючи вимоги закону та умови договору, відповідач не довів відсутності своєї вини у простроченні зобов`язання передбаченого умовами договору та погодженого сторонами.

Разом з тим апеляційний суд вважав, що період за який позивачем нараховано, а судом першої інстанції стягнуто пеню, не відповідає положенням закону та є завищеним.

При ухваленні рішення суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач звернулася з позовом в межах визначених пунктом першим частини другої статті 258 ЦК України, але помилково ототожнив «строк позовної давності» та «строк нарахування штрафних санкцій», який у випадку порушення цивільно-правових зобов`язань обмежений одним календарним роком.

Таким чином, з ЗАТ «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 належало стягнути пеню за період з 14 червня 2022 року до 14 червня 2023 року (день звернення до суду з позовом), тобто в межах календарного року, що передує дню звернення до суду з позовом.

Проте, позивач у своєму позові визначив період стягнення пені до 04 червня 2023 року, а тому, період стягнення пені у даному випадку в межах позовних вимог слід вважати з 14 червня 2022 року до 04 червня 2023 року, що становить 412 951,28 грн.

Крім того, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Оскільки розмір неустойки (пені), який підлягає стягненню з відповідача (412 951,28 грн) є значно меншим ніж розмір основного зобов`язання (823 646,00 грн), а будь-яких інших обставин, які мають істотне значення особою, яка подала апеляційну скаргу не наведено, суд вважав, що визначених частиною третьою статті 551 ЦК України підстав для зменшення її розміру немає.

Доводи апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення зводяться до невідповідності стягнутих витрат на професійну правничу допомогу критеріям обґрунтованості, пропорційності до предмета спору та розумності таких витрат.

З огляду на фактичний об`єм наданих адвокатом послуг, категорію справи, яка не є складною, визначення гонорару адвоката у розмірі 10 % від стягнутої судом суми не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи, а тому підлягає зменшенню до 5 %. Тому, враховуючи фінансовий стан обох сторін, з урахуванням положень частини другої статті 141 ЦПК України, наявні підстави для зменшення розміру стягнутих зі ЗАТ «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу з 95 954,01 грн до 20 647,56 грн, оскільки саме цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критеріям обґрунтованості, пропорційності до предмета спору та розумності таких витрат.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Гуревичем М. Г., на постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року. Просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

пеня нараховується доти, поки зобов`язання не буде виконане, а період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується, крім випадку заявлення позовної давності і в такому випадку стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Тому в контексті доводів касаційної скарги спірними є, зокрема, правовідносини щодо періоду нарахування пені;

відносини щодо періоду нарахування пені, які були предметом розгляду у справі № 712/22134/2012 та у справі, що переглядається, в цій частині є подібними. Тому висновок щодо періоду нарахування пені, зроблений Верховним Судом у справі № 712/22134/2012, підлягає застосуванню в цій справі;

апеляційний суд зазначив, що позивач звернулася до суду з позовом в межах визначених пунктом першим частини другої статті 258 ЦК України. Отже, апеляційним судом встановлено, що позовна давність позивачем не пропущена. При цьому, дійшовши висновку про те, що у випадку порушення цивільно-правових зобов`язань строк нарахування штрафних санкцій обмежений одним календарним роком, суд не послався на жодну норму права, якою таке обмеження встановлено, і взагалі не обґрунтував, на підставі чого ним зроблено такий висновок. Оскільки позивач позовну давність не пропустив, а період нарахування пені може бути обмежений лише позовною давністю, то у апеляційного суду не було підстав для зменшення пені;

посилання апеляційного суду на те, що суд першої інстанції помилково ототожнив «строк позовної давності» та «строк нарахування штрафних санкцій» є безпідставним та не відповідає змісту рішення суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції у своєму рішенні не зазначав про тотожність строку позовної давності та строку нарахування штрафних санкцій. Натомість суд першої інстанції зазначив, що оскільки договірні зобов`язання відповідача до теперішнього часу належним чином не виконані, то відповідні зобов`язання не припинені до теперішнього часу. Враховуючи викладене, пеня нараховується в разі порушення зобов`язання до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, законом не обмежується. Тобто пеня може нараховуватись протягом усього періоду прострочення договірного зобов`язання. Оскільки пеня нараховується за кожен день прострочення, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої пені виникає щодня до моменту припинення зобов`язання;

на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 549 у поєднанні з пунктом 1 частини другої статті 258 та пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в частині визначення періоду нарахування пені у випадку, якщо відповідач заявив про застосування позовної давності, але початок перебігу строку позовної відбувся до запровадження карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який станом на день звернення з позовом до суду не був скасований, і на день запровадження такого карантину позовна давність не сплинула. Тому з метою забезпечення однакового застосування норм права у відповідних правовідносинах існують підстави для формування Верховним Судом правового висновку щодо правильного правозастосування наведених положень законодавства;

змінюючи додаткове рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що з огляду на фактичний об`єм наданих адвокатом послуг, категорію справи, яка не є складною, визначення гонорару адвоката у розмірі 10 % від стягнутої судом суми не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат з урахуванням складності справи, а тому підлягає зменшенню до 5 %. При обґрунтуванні співмірності заявлених до стягнення витрат на правову допомогу, позивач посилався на те, що вказана сума співмірна з: складністю справи (враховуючи обсяг матеріалів та рівень нормативного регулювання правовідносин, що аналізувались під час підготовки та розгляду справи); обсягом наданих послуг та виконаних робіт, перелік яких наведений у детальному описі; ціною позову; значенням справи для позивачки, яка протягом більш як 6 років через порушення відповідачем договірних зобов`язань позбавлена можливості оформити право власності на проінвестований нею об`єкт як на нерухоме майно, що своєю чергою фактично обмежує її можливості щодо реалізації в повному обсязі її майнових прав поза строками, встановленими укладеним нею з відповідачем договором. Проте відповідач навіть в апеляційній скарзі не наводив будь-яких спростувань зазначених позивачем у заяві про ухвалення додаткового рішення обґрунтувань розміру співмірності відповідних витрат. Оскільки відповідач, обмежуючись лише загальними вказівками про неспівмірність витрат позивача, доводів, наведених позивачем у заяві про ухвалення додаткового рішення не спростував, тобто не навів обґрунтування для зменшення витрат на надання правничої допомоги та не надав доказів їх неспівмірності, у апеляційного суду не було підстав для зменшення цих витрат. Звичайна вказівка на неспівмірність витрат на правничу допомогу без надання доказів, що доводять таку неспівмірність, не є підставою для зменшення цих витрат.

Аналіз доводів касаційної скарги дає підстави для висновку, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині зміни рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, тобто зменшення задоволення вимог ОСОБА_1 (зменшення розміру стягнутої з відповідача на користь позивача пені з 959 540,13 грн до 412 951,28 грн, а також зменшення розміру стягнутих з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу з 95 954,01 грн до 20 647,56 грн.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У серпні 2024 року від ЗАТ «Українська будівельна компанія» надійшов відзив, який підписаний представником Лукомським П. В. Відповідач просить:

закрити касаційне провадження у справі в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, щодо застосування статей 549 - 552, 258, 253 - 255 ЦК України у питанні обмеження строку нарахування пені одним календарним роком до дня звернення з позовом до суду;

відмовити у задоволенні касаційної скарги у цій справі з підстав касаційного оскарження, передбачених: пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України в частині застосування вимог частин п`ятої-шостої статті 137 ЦПК України у питанні зменшення розміру витрат на правничу допомогу; пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України в частині застосування вимог частини третьої статті 549 із пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України та з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у питанні щодо строку позовної давності під час карантину;

залишити без змін постанову апеляційного суду.

Відзив обґрунтований тим, що:

постанова апеляційного суду в частині питання про стягнення з відповідача пені за один календарний рік до дати звернення з позовом до суду ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, оскільки правовідносини у справі № 712/22134/2012 не є подібними до правовідносин у цій справі;

право відповідача на подачу клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу могло виникнути лише після отримання від позивача всіх необхідних доказів надання йому правничої допомоги у цій справі, включаючи, зокрема, детальний опис робіт/наданих послуг та здійснених витрат на правничу допомогу. Оскільки на момент подання відзиву відповідач ще не володів всіма необхідними доказами щодо правничої допомоги, адже обставини щодо надання такої допомоги на вказаний момент ще не відбулись та вони ще не були оформлені у доказах (не визначено обсяг та детальний опис наданих послуг та виконаних робіт, а також витрат на них), то очевидно, що у відповідача не було можливості повно і всебічно оцінити ці обставини без відповідних доказів;

матеріали справи свідчать, що: суд першої інстанції 28 листопада 2023 року отримав заяву про ухвалення додаткового судового рішення; на наступний день, 29 листопада 2023 року, суд першої інстанції уже ухвалив додаткове рішення у цій справі. При цьому вказану заяву відповідач отримав лише 08 грудня 2023 року. Ці обставини є свідченням того, що суд першої інстанції не дочекався спливу розумного строку для отримання від відповідача клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу в обґрунтування неспівмірності такого розміру. Тому суд першої інстанції позбавив відповідача його права на висловлення своєї думки з приводу співмірності заявленого представником позивача розміру витрат на правничу допомогу шляхом подання відповідного клопотання;

апеляційний суд ухвалив законну та обґрунтовану постанову в частині зменшення неспівмірно великого розміру витрат позивача на правничу допомогу, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц;

наразі існує судова практика Верховного Суду щодо застосування до позовної давності вимог пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зокрема постанови Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21, від 01 грудня 2021 року в справі № 373/651/20;

оскільки вимога пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлює продовження строків, серед яких має місце і строк спеціальної позовної давності згідно зі статтею 258 ЦК України, але вочевидь не встановлює продовження строку нарахування пені чи строку стягнення пені, то, відповідно, вимога пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не може поширюватись на строк нарахування пені та строк стягнення пені (який означає право позивача одержати суму стягнення пені лише за останні 12 місяців до дати подання ним позову). Отже, заявлена позивачем підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України щодо застосування строку спеціальної позовної давності (а не строку нарахування пені чи строку стягнення пені), не може застосовуватись до спірної ситуації.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 759/10858/23, витребувано справу з суду першої інстанції.

У серпні 2024 року матеріали справи № 759/10858/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2025 року зупинено касаційне провадження у справі № 759/10858/23 до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25).

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2025 року касаційне провадження у цій справі поновлено.

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 02 серпня 2024 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21, від 03 жовтня 2018 року у справі № 712/22134/2012, від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19, від 05 грудня 2018 року в справі № 522/2201/15-ц, від 27 березня 2018 року в справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року в справі № 925/3/17, від 16 травня 2018 року в справі № 910/24257/16, від 05 червня 2018 року в справі № 243/10982/15-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 372/1988/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц, від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, від 03 жовтня 2018 року у справі № 712/22134/2012, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13; відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 26 вересня 2014 року між сторонами укладений договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до пункту 1.1 якого ЗАТ «Українська будівельна компанія» зобов`язується передати ОСОБА_1 у власність майнове право на квартиру, що знаходиться у житловому багатоквартирному будинку з вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями, що споруджується на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до проєктної документації, щодо якої отримано позитивний висновок комплексної державної експертизи від 22 вересня 2011 року № 00-0206-11/ЕК та експертний звіт від 09 вересня 2014 року № 00-0277-14/ЦБ, і позначений на схемі Генерального плану за № 7, а ОСОБА_1 зобов`язується сплатити ЗАТ «Українська будівельна компанія» ціну продажу майнового права згідно з умовами цього договору та прийняти майнове право.

Під майновим правом сторони визначили майнове право на отримання у власність новозбудованої квартири, характеристики якої визначені в цьому договорі, що передбачає право ОСОБА_1 після прийняття будинку в експлуатацію та його технічної інвентаризації і за умови сплати ОСОБА_1 ціни продажу майнового права, набути у власність квартиру з оформленням та реєстрацією права власності на квартиру.

Згідно з пунктом 1.4 договору ЗАТ «Українська будівельна компанія» зобов`язалось здійснити будівництво будинку в цілому, здійснити всі будівельні, пусконалагоджувальні та інші роботи; виконати всі необхідні дії для забезпечення своєчасного прийняття будинку в експлуатацію; забезпечити прийняття в експлуатацію закінченого будівництва будинку та передати будинок під заселення.

Термін прийняття будинку в експлуатацію - 2 квартал 2016 року (з 01 квітня 2016 року до 31 липня 2016 року) (пункт 1.7 договору).

Відповідно до пункту 1.6 договору після прийняття будинку в експлуатацію, його технічної інвентаризації та за умови сплати ОСОБА_1 ціни продажу майнового права ЗАТ «Українська будівельна компанія» зобов`язане протягом 30 календарних днів передати ОСОБА_1 квартиру за актом прийому-передачі, а також технічний паспорт на квартиру.

Згідно з пунктом 2.1 договору ціна продажу майнового права становить 662 186,00 грн, включаючи ПДВ у розмірі 110 364,33 грн.

Відповідно до пункту 4.1 договору за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та цим договором.

У пункті 4.6 договору визначено, що у випадку прострочення ЗАТ «Українська будівельна компанія» (відповідачем) терміну прийняття будинку в експлуатацію, зазначеного у пункті 1.7 цього договору, більш, ніж на один календарний місяць, ЗАТ «Українська будівельна компанія» сплачує ОСОБА_1 пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення від фактично сплаченої ОСОБА_1 суми ціни продажу майнового права, зазначеної в пункті 2.1 договору.

Згідно з пунктами 9.1, 9.2 договору він набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками обох сторін і діє до моменту виконання сторонами всіх обов`язків. Цей договір припиняється після повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Відповідно до додаткової угоди від 18 червня 2015 року № 1 до договору сторони домовились замінити майнове право на отримання у власність новозбудованої квартири АДРЕСА_3 , і позначена на схемі генерального плану за № 7, на інше майнове право, а саме на отримання у власність новозбудованої квартири АДРЕСА_4 і позначена на схемі Генерального плану за № 9.

Крім того, сторони домовилися викласти пункт 2.1 договору у новій редакції: «ціна продажу майнового права складає 823 646,00 грн, включаючи ПДВ у розмірі 137 274,33 грн, яка на момент підписання договору еквівалентна 38 043,69 доларам США відповідно до курсу НБУ на момент підписання даного Договору, а саме: 21,65 грн. за 1 долар США».

Крім цього, у додатковій угоді сторони домовилися, що грошові кошти, сплачені за ціну продажу майнового права за договором, а саме 662 186,00 грн згідно з платіжним дорученням враховуються в якості часткової оплати ціни продажу майнового права на отримання у власність новозбудованої квартири АДРЕСА_4 і позначена на схемі Генерального плану за № 9.

Сторони також домовилися викласти пункт 1.7 договору у новій редакції: «Термін прийняття будинку в експлуатацію - 1 квартал 2017 року (з 01 січня 2017 року по 31 березня 2017 року)».

Відповідно до додаткової угоди від 03 січня 2017 року № 2/17 сторони домовилися викласти пункт 1.7 договору у новій редакції: «Термін прийняття будинку в експлуатацію - 2 квартал 2017 року (з 01 квітня 2017 року по 31 липня 2017 року)».

Згідно з довідкою ЗАТ «Українська будівельна компанія» від 03 січня 2017 року, яка підписана генеральним директором та головним бухгалтером ЗАТ «Українська будівельна компанія», позивач сплатила 100 % вартості майнових прав на квартиру АДРЕСА_5 і позначена на схемі Генерального плану за № 9, відповідно до умов договору купівлі-продажу майнових прав від 26 вересня 2014 року № 7-23-210 та згідно з додатковою угодою від 18 червня 2015 року № 1 у розмірі 823 646,00 грн, включаючи ПДВ.

Станом на час розгляду справи судом першої інстанції будинок не здано в експлуатацію, квартиру та технічний паспорт на неї позивачу не передано.

Позиція Верховного Суду

Щодо оскарження постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог по суті (про стягнення пені в меншому розмірі)

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17).

При цьому цивільним законодавством закріплено пріоритет умов, визначених сторонами у договорі, що кореспондується з положеннями статей 6, 627 ЦК України щодо свободи договору.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

У статті 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 551 ЦК України).

Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Не виключається забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі організаційного договору (зокрема, попереднього); недоговірних зобов`язань, що не характерно, проте положеннями статті 549 ЦК не виключається; позитивних та негативних зобов`язань. Як правило, неустойка встановлюється для забезпечення позитивних зобов`язань, які передбачають вчинення певних дій (передача речі, сплата грошовитих коштів та ін.). Сутність негативних зобов`язань полягає в тому, що предметом виконання є утримання від дій, і зобов`язання виконується протягом усього часу його існування. Негативні зобов`язання можуть бути забезпечені тільки за допомогою штрафу, адже після порушення такого зобов`язання необхідність стимулювати його виконання шляхом нарахування пені, як це може мати місце при позитивних зобов`язаннях, не призведе до очікуваного результату, тобто його виконання (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 172/1159/20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2023 року у справі № 709/1320/21 вказано, що «за допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі. Тлумачення статті 549 свідчить, що пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 липня 2025 року в справі № 904/1740/23 зазначено, що

«68. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, у відповідності до змісту статті 551 ЦК та статті 233 ГК, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

69. При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).

70. Суд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права».

Категорії "значно" та "надмірно", які використовуються у статті 551 ЦК та у статті 233 ГК, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведених статей спрямовані на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. А тому, як зауважила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50%, тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до норм частин першої, другої статті 233 ГК та частини третьої статті 551 ЦК, тобто в межах судового розсуду. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру, до якого суд має право її зменшити (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вперше карантин було встановлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин було продовжено до 22 червня 2020 року.

Надалі карантин було продовжено шляхом внесення змін до вказаної постанови - до 31 липня 2020 року.

В наступному карантин продовжувався до 19 грудня 2020 року (постанова Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» із внесеними змінами).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (із внесеними змінами) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено строк дії карантину - з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Пунктом 12 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (за яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину) доповнено із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX, який набрав чинності з 02 квітня 2020 року.

Норми Закону № 540-ІХ передбачили, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтею 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», тобто 12 березня 2020 року. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12 березня 2020 року, а позивач звернулась до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (див. постанову Верховного Суду від 25 серпня 2021 року в справі № 914/1560/20).

Більш того, Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку про продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» починається саме з 12 березня 2020 року.

При цьому правовий режим та суспільно-економічні наслідки карантину, що виник через пандемію COVID-19 та тривав з 12 березня 2020 року до 02 квітня 2020 року (до набрання чинності Законом № 540-ІХ), фактично не відрізнялись від тих, що існували після зазначеної дати.

У зв`язку із цим відсутні підстави пов`язувати можливість продовження позовної давності саме з датою набрання чинності Законом № 540-ІХ, а не з датою введення карантину, адже аналіз того, як у Законі № 540-ІХ сформульовано зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України стосовно продовження строків, а саме «під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України», вказує на те, що ця норма пов`язує момент, з якого вважатимуться продовженими строки, зокрема позовна давність, не з моментом набрання чинності цим Законом, а лише з обставиною дії встановленого Кабінетом Міністрів України карантину.

До запровадження карантину правовідносини щодо продовження строків позовної давності у зв`язку з дією карантину іншими актами законодавства не регулювались і таке регулювання запровадилось лише Законом № 540-ІХ, яким до ЦК України внесено відповідні зміни.

При цьому застосування цих змін до періоду, який починається саме від початку дії карантину (12 березня 2020 року), вказує не на зворотну дію пункту 12 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, а на буквальне застосування цієї норми, положення якої прямо приписують продовження строків давності на весь період дії карантину, а не на певну частину цього періоду, яка починається з дня набрання чинності Законом № 540-ІХ.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається:

при зверненні з позовом ОСОБА_1 зазначала, що між нею та відповідачем укладений договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, за умовами якого відповідач зобов`язався здійснити будівництво будинку в цілому, забезпечити прийняття в експлуатацію закінченого будівництва будинку та передати будинок під заселення, а у випадку прострочення відповідачем терміну прийняття будинку в експлуатацію більш, ніж на один календарний місяць, сплатити позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від фактично сплаченої суми ціни продажу майнового права. Вона у повному обсязі виконала умови договору з урахуванням укладених додаткових угод, але відповідач умови договору: до цього часу будинок не здано в експлуатацію, квартиру та технічний паспорт їй не передано. Отже, відповідач, який допустив порушення договірних зобов`язань, має сплатити на її користь пеню у визначеному договором розмірі, а саме 959 540,13 грн;

при задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення пені є обґрунтованими, з урахуванням пункту 12 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України позовна давність не пропущена;

при ухваленні судового рішення суд апеляційної інстанції погодився з тим, що позовна давність не пропущена, але зазначив, що суд першої інстанції помилково ототожнив «позовну давність» та «строк нарахування штрафних санкцій», який у випадку порушення цивільно-правових зобов`язань обмежений одним календарним роком. Отже, із ЗАТ «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 належало стягнути пеню за період з 14 червня 2022 року по 14 червня 2023 року (день звернення до суду з позовом), тобто в межах календарного року, що передує дню звернення до суду з позовом, що становить розмір 412 951 28 грн;

зазначений висновок апеляційного суду є помилковим, не ґрунтується на нормах матеріального права, оскільки в ЦК України не має строку нарахування пені;

апеляційний суд не з`ясував наявність підстав для застосування частини третьої статті 551 ЦК України для зменшення пені, з урахуванням того, що її розмір перевищував розмір збитків (ціна продажу майнового права становить 823 646,00 грн);

За таких обставин постанову апеляційного суду в частині зменшення розміру пені слід скасувати, а справу у відповідній частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо оскарження постанови апеляційного суду в частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції (про стягнення витрат у меншому розмірі)

З урахуванням результату касаційного перегляду справи, постанову апеляційного суду в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції слід скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції в оскарженій частині ухвалена без додержанням норм процесуального і матеріального права. Тому колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити частково; постанову суду апеляційної інстанції в оскарженій частині скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Щодо клопотання про закриття касаційного провадження

У відзиві ЗАТ «Українська будівельна компанія» викладено клопотання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року.

Оскільки колегія суддів зробила висновок про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, то у задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 396, 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія», яке подане представником Лукомським Павлом Валерійовичем, про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року в частині зменшення розміру стягнутої із Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 пені з 959 540,13 грн до 412 951,28 грн, а також зменшення розміру стягнутих із Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу з 95 954,01 грн до 20 647,56 грн скасувати.

Справу № 759/10858/23 в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року в скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко