Справа № 390/1617/25
Провадження № 2/390/837/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2025 р.Кропивницький районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого - судді Бойко І.А.,

при секретарі Стенякіній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з неї заборгованість за договором № від 10.03.2020 року у загальному розмірі 92015,00 грн, а також понесені позивачем судові витрати у виді судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 25000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.03.2020 між ТОВ «Інфінанс» та відповідачкою шляхом підписання документів електронними підписами було укладено договір № , відповідно до якого відповідач отримала кредит в сумі 7000 грн в межах строку дії договору, який становить 36 місяців, та зобов`язалася повернути кредит, у тому числі сплатити проценти за його користування в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. 14.07.2021 ТОВ «Інфінанс» відступило право вимоги за договором № від 10.03.2020 року ТОВ «Вердикт Капітал». 10.01.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги за договором № від 10.03.2020 року новому кредитору ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». Відповідач не виконала свого обов`язку та не повернула надані їй кредитні кошти у строки, передбачені кредитним договором, тому перед ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» має заборгованість у загальному розмірі 92015,00 грн, з яких: 7000 грн заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту), 85015,00 грн - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення. В добровільному порядку погашати заборгованість за кредитним договором відповідач відмовляється, тому позивач звернувся до суду.

У відзиві на позов представник відповідача адвокат Мартинюк М.Р. зазначила, що сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Однак, позивачем у даному випадку не підтверджено доказами обставини, на які він посилається в обґрунтування вимог щодо стягнення заборгованості за договором позики № від 10.03.2020 року, а саме: матеріали справи не містять доказів виконання ТОВ «Інфінанс» своїх зобов`язань за договором, оскільки не надано жодного первинного бухгалтерського документу на підтвердження перерахування коштів на користь відповідача. Водночас, надана до позову квитанція № від 10.03.2020 не є належним, достовірним та достатнім доказом на підтвердження таких обставин з підстав, які були наведені вище. Виникненню у позичальника обов`язку повернути позику має передувати виконання позикодавцем своїх зобов`язань щодо надання такої позики, а за відсутності доказів належного виконання своїх зобов`язань позикодавцем не можна стверджувати про виникнення у позичальника зобов`язання щодо повернення позики. Крім того, сторона відповідача не погоджується із розрахунком заборгованості, оскільки позивач вправі був нараховувати договірні відсотки лише у період дії строку кредиту, тобто з 10.03.2020 по 10.04.2020 (30 днів). Починаючи з 10.04.2020 позивач не вправі був нараховувати договірні відсотки, а надалі відносини між сторонами трансформуються з договірних в охоронні, де застосовуються положення ст.625 ЦК України. З огляду на вищевикладене, з відповідача на користь Позивача слід стягнути відсотки, нараховані за період з 10.03.2020 по 10.04.2020, які розраховуються таким чином, беручи до уваги розмір стандартної процентної ставки у розмірі 638.75 % річних, або 1.75 % на день: 7000,00 грн. х 30 днів х 1.75 % / 100 = 3675,00 грн. Всього до стягнення підлягає 3675,00 грн. договірних відсотків, а загалом 10675,00 грн, саме такі загальні витрати за кредитом визначені сторонами у паспорті споживчого кредиту. Крім того, представник відповідача зазначила, що витрати позивача на професійну правничу допомогу, які заявлені до відшкодування у розмірі 25000 грн, є завищеними, оскільки справа не є складною і не потребує багато часу на побудову правової позиції професіоналом у галузі права. Відповідно дії, виконані адвокатом по справі, не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи та значних витрат часу на їх виконання. Слід зауважити, що предмет спору в цій справі містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними. Матеріали справи не потребували і не місять великої кількості документів для підготовки позовної заяви, дана справа не є складною, враховуючи усталену практику. Заявник вважає, що визначений сторонами до відшкодування гонорар, є завищеним і не являється співмірним, обґрунтованим та пропорційним об`єму здійсненої роботи та наданої послуги, складності справи, а також є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг у аналогічних справах, а тому на думку сторони відповідача, є підстави для зменшення відшкодування витрат на правничу допомогу. Враховуючи вищевикладене, розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, підлягають зменшенню з 25000 до 2564,32 гривень. На підставі вищенаведеного, представник відповідача у відзиві на позов просить відмовити у задоволенні позову повністю. В окремо поданому клопотанні представник відповідача просить зменшити позивачу розмір відшкодування витрат на правничу допомогу до 2564,32 грн.

У відповіді на відзив представник позивача директор ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» Ткаченко М.М. зазначила, що за умовами договору № від 10.03.2020 відповідачу була встановлена відновлювальна кредитна лінія окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20000 грн, в межах строку дії Договору 36 календарних місяців з дня підписання Договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту, не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами. Строк та умови користування кожним траншем є окремим та визначається сторонами відповідно до умов договору. 10.03.2020 позичальник електронним підписом підписала заяву-анкету в рамках договору про надання позики № від 10.03.2020, чим підтвердила, що ознайомлена з усіма його істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. Таким чином, відповідач здійснила дії, спрямовані на укладання договору шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, кредитодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договором. Відповідачка 10.03.2020 підписала заяву-анкету на отримання 1 траншу кредиту згідно договору з надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 10.03.2020 та заявки-анкети № , де вказала реквізити своєї банківської платіжної картки для перерахування кредитних коштів. Того ж дня здійснено переказ кредитних коштів у розмірі 7000 грн. Сторони підписали документи, якими встановили для себе наступні умови кредитування: розмір кредиту (траншу) - 7 000 грн; строк користування кредитом (траншем) - 30 днів; строк дії договору - 3 роки; відсоткова ставка - 1,75% за один день користування кредитом; загальна вартість кредиту у грошовому вираженні - 3675 грн; реальна річна процентна ставка за кредитом (траншем) - 638,75%. Нарахування процентів здійснено відповідно до умов договору в межах строку його дії. Розмір та порядок нарахування відсотків погоджений сторонами кредитного договору, підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір розумним та справедливим. Докази погашення боргу сторона відповідача не надала, тому представник позивача позов підтримує, просить його задовольнити повністю, а також підтримав розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

В судове засідання представники позивача, відповідач та її представник не з`явилися, про дату, місце і час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, проаналізувавши доводи, які містяться в заявах сторін по суті спору, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи зі наступного.

Суд установив, що 10.03.2020 між ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 електронними засобами укладено договір позики № , відповідно до якого ТОВ «ІНФІНАНС» відкрило відповідачу кредитну лінію у розмірі 20000 грн та на підставі заявки-анкети на отримання кредиту надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 7000 грн на банківську картку з номером НОМЕР_1 . Строк використання кредитного ліміту 36 календарних місяців. Відсоткова ставка становить 1,75 %/день. Максимальна вартість кредиту за діючим лімітом у грошовому виразі становить 3675 грн. Кредит надається траншами на рахунок позичальника на підставі заповненої заяви. У пункті 3.5 договору сторони обумовили, що у разі користування кредитом понад строк, визначений договором, зобов`язання позичальника продовжуються на весь період фактичного користування кредитом і позичальник сплачує відсотки у розмірі 1,75 %/день.

З відповіді АТ «Таскомбанк» № 526/47.7-БТ від 26.08.2025 вбачається, що ОСОБА_1 видано миттєву банківську платіжну картку № НОМЕР_1 та відкрито рахунок № НОМЕР_2 . У відписці по особовому рахунку за період з 10 по 16.03.2020 відображено надходження 7000 грн (а.с.69-70).

З договору факторингу № 14-07/2021 від 14.07.2021 вбачається, що між ТОВ «ІНФІНАНС» і ТОВ «Вердикт Капітал» укладений зазначений договір, за яким останнє набуло право вимоги по ряду кредитних договорів, зазначених в реєстрі боржників. В реєстрі боржників до договору факторингу за 14-07/2021 від 14.07.2021 за № 8047 містяться відомості щодо заборгованості відповідача за кредитним договором № , розмір якої становить 67270 грн та складається із 7000 грн заборгованості за тілом кредиту, 60270 грн заборгованості за відсотками.

З договору факторингу № 10-01/2023 від 10.01.2023 вбачається, що між ТОВ «Вердикт Капітал» і ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладений зазначений договір, за яким останнє набуло право вимоги по ряду кредитних договорів, зазначених в реєстрі боржників. В реєстрі боржників до договору факторингу за 10-01/2023 від 10.01.2023 за № 2162 містяться відомості щодо заборгованості відповідача за кредитним договором № , розмір якої становить 134032,50 грн та складається із наступного: 7000 грн заборгованість за тілом кредиту, 127032,50 грн заборгованість за відсотками. В розрахунку заборгованості станом на 10.01.2023 структура заборгованості наступна: 7000 грн заборгованість по основній сумі кредиту, 60270,00 грн - заборгованість за відсотками на дату відступлення, 66762,50 грн - нараховані відсотки за кредитним договором. При цьому, нараховані 3 % річних за користування грошовими коштами та інфляційні збитки за користування грошовими коштами у відповідності до ст.625 ЦК України, - визначено у розмірі 0,00 грн.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналіз доказів, які дослідив суд, свідчить, що 10.03.2020 між ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено договір позики, на умовах фінансового кредиту, за яким товариство надало останній кредит у розмірі 7000 грн.

Зміст договору містить всі істотні умови, стосовно яких їх сторони дійшли згоди: предмет договору (вид кредиту за способом його надання, розмір кредиту, валюта кредиту), умови щодо розміру процентів, типу процентної ставки, порядку сплати процентів, а також строк повернення кредиту.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері регулюється Законом України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року.

Про поширення норм зазначеного закону на правовідносини сторін договору позики сторони договору зазначили в самому договорі, зокрема у встановлені обмежень нарахування відсотків в якості відповідальності позичальника у розділі 6 договору.

Письмові докази, які дослідив суд свідчать, що договір позики № від 10.3.2020 укладений та підписаний з дотриманням вимог Закону № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року, у тому числі ст. 12, яка визначає обов`язкові умови договору про споживчий кредит (позики).

Норми Закону № 1734-VIII підлягають застосуванню до відносин, які виникли між сторонами, оскільки договір позики, передбачає сплати процентів за користування наданими за таким договором грошовими коштами.

Отже підстави вважати, що договір позики укладений з порушенням вимог законодавства, що регулюють порядок їх укладень, у суду відсутні.

В письмовому запереченні проти позову представник відповідача зазначила, що позивач неправомірно розрахував розмір заборгованості за відсотками, що на її думку є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, позивач не надав докази зарахування позичених коштів.

З приводу зазначеного суд зазначає таке.

Між сторонами виник спір з приводу заборгованості за договором позики, який укладений в електронній формі.

Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі інтернет) (частина перша статті 100 ЦПК України).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копія) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частини друга п`ята статті 100 ЦПК України).

Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 922/51/20 учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України). Таким чином подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

Як вбачається з матеріалів справи, доказами зарахування позики відповідачу є лист ТОВ «Таскомбанк» № 5261/47.7-БТ від 26.08.2025, в якому зазначені реквізити банківської карти такі самі, як і в заявці-анкеті ОСОБА_1 від 10.03.2020 про надання першого траншу кредиту в сумі 7000 грн, а також виписка по банківському рахунку, де відображено зарахування кредитних коштів на її рахунок.

Сам факт укладення кредитного договору сторона відповідача не заперечує.

Таким чином, належними, допустимими та достовірними доказами сторона відповідача не спростувала презумпцію правомірності договору позики на умовах фінансового кредиту та його виконання.

Відповідно до ст.509-510, 526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальними умовами зобов`язання є те, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. (ст.525, 625 ЦК України).

Згідно із ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України).

Доказами, які дослідив суд, підтверджено, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору № від 10.03.2020, вона не повернула кредит у розмірі 7000 грн, тому вказана сума коштів підлягає стягненню з неї на користь позивача.

Стосовно позовних вимог в частині суми заборгованості за відсотками суд зазначає таке.

Згідно фактичних обставин, які встановив суд (п.1.6 договору № ), проценти за користування кредитом (траншем) нараховуються щоденно, а процентна ставка є фіксованою та встановлена на рівні 1,75 %/день.

Відповідно до умов договору № від 10.03.2020 сторони обумовили, що строк надання кредитної лінії становить 36 календарних місяців. При цьому, максимальна вартість кредиту за діючим лімітом (20000 грн) у грошовому вираженні становить 3675 грн.

Відповідно до приписів п.2, п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом. Загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Отже загальна вартість кредиту не може перевищувати сукупного розміру наданого кредиту та всіх витрат споживача, які є обов`язковими за правомірне користування кредитом.

ТОВ «Інфінанс» на час відступлення права вимоги ТОВ «Вердикт капітал», нарахував ОСОБА_1 борг за відсотками у розмірі 60270 грн. Правонаступник ТОВ «Вердикт капітал» - ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» розмір боргу за відсотками нарахував у розмірі 127032,50 грн. В позовній заяві позивач просить стягнути відсотки у розмірі 85015,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц, від 16.04.2019 зі справи № 916/1171/18, від 12.05.2022 у справі № 756/15123/18, якими обґрунтована підстава касаційного оскарження.

Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність та незрозумілість буквального значення слів, понять тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини.

Метою тлумачення правочину є з`ясування його змісту, який становить права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину.

Відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 399/590/17, від 16.04.2019 зі справи № 916/1171/18.

Принцип "contra proferentem" або "договір тлумачиться проти того, хто його склав" означає, що у разі невизначеності або двозначності умов договору, ці умови тлумачаться на користь сторони, яка не склала договір, і проти сторони, яка його склала.Це правило застосовується для уникнення ситуацій, коли сторона, що розробила текст договору, може отримати невиправдані переваги через невизначеність формулювань.

Верховний Суд в постанові від 18.04.2018 по справі 753/11000/14-ц вказав, що у випадку, якщо визначені ст. 213 Цивільного кодексу правила тлумачення не дозволяють визначити зміст умови договору, застосовується тлумачення на основі принципу contra proferentem. Його суть: сторона, яка включила умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з її неясністю. При цьому не має значення, вона сама розробила таку умову або скористалася стандартним. Крім того, це правило застосовується і щодо умов, які включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін».

У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведено інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17.

Як вбачається договір № від 10.03.2020 містить суперечливість щодо тривалості нарахування процентів за правомірне користування кредитом в межах строку кредитування, який становить 36 календарних місяців, згідно пункту 1.10.1, що встановлює межу загальної вартості кредиту у грошовому вираженні на рівні 3675 грн.

Розроблення договору № від 10.03.2020 здійснив позичальник ТОВ «ІНФІНАНС», який є професіоналом у сфері кредитних правовідносин, позаяк здійснює свою діяльність у цій сфері досить тривалий час, а саме з 06.02.2014, згідно реєстраційних відомостей цієї юридичної особи.

На позивача, як правонаступника кредитора, який розробив умови договору, який запропонований відповідачу до підписання, покладається спростування презумції тлумачення суперечності умови договору щодо істотної умови договору граничного розміру процентів за правомірне користування кредитом.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ч.3 ст.1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до п.94 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 по справі № 917/1338/18 справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні правовідносини так, що кожен із учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, дбаючи водночас про права та інтереси інших учасників, зокрема, передбачаючи можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших учасників.

Отже, в розглядаємій суперечності з тлумачення умов договору № щодо розміру заборгованості за відсотками, суд вважає необхідним надати перевагу приписам Закону України «Про споживче кредитування», як основному регулятору загальних правових та організаційних засад споживчого кредитування в Україні.

Позовні вимоги розміру заборгованості, нарахованої в порядку ст.625 ЦК України, не включають, в розрахунку заборгованості позивач таку заборгованість не визначив.

Таким чином, суд вважає, що умовами договору сторони чітко та однозначно визначили граничну межу розміру відсотків за користування кредитом на рівні 3675 грн, за відсутності доказів перегляду, зокрема збільшення зазначеної істотної умови укладеного договору, нарахування відсотків за користування кредитними коштами, на які має право позивач, не може перевищувати вказаного розміру, отже заборгованість за відсотками, яку слід стягнути з відповідача становить 3675 грн.

У зв`язку із вищенаведеним, суд відхиляє позовні вимоги в іншій частині нарахованої заборгованості за відсотками, оскільки правомірність такого нарахування спростовується вищенаведеними міркуваннями. Крім того, довільне трактування позивачем договору на власну користь, зокрема щодо нарахування боржнику відсотків на суму, що в дванадцять разів перевищує суму наданого кредиту, ставить під сумнім дотримання, як загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості та розумності, так і спеціального законодавства щодо співмірності.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором № від 10.03.2020 у розмірі 10675 грн, з яких: 7000 грн - заборгованість за тілом кредита, 3675 грн - заборгованість за процентами.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать судовий збір, витрати на професійну правничу допомогу, що здійснив позивач, суд виходить з вимог ст.ст.133, 137, 139, 141 ЦПК України, згідно яких витрати позивача, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову пропорціно до задоволених позовних вимог. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Позивач при подачі позову з ціною у 92015 грн сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Зважаючи на часткове задоволення позову, а саме на 10675 грн, то сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 280,98 грн (10675 / 92015 х 2422,4).

Крім того, сторона позивача просить стягнути з відповідача 25000 грн на відшкодування судових витрат позивача на правову допомогу.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача надано до суду копію договору про надання правової допомоги № 01-07/2024 від 01.07.2024, який укладено між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» з АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС», згідно прайс-листа до якого ціна усної консультації з вивченням документів становить у фіксованій вартості 2000 грн, у погодинному - 1500 грн за одне питання. Ціна письмової консультації з вивченням документів становить у фіксованій вартості 3000 грн, у погодинному - 1500 грн за одне питання. Ціна підготовки (складання) позовної заяви у фіксованій вартості становить 3000 грн за документ, у погодинному 1500 грн. Також представником позивача подано заявку № 517 на надання юридичної допомоги від 01.05.2025, в якій зазначено, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» погодили надання наступних правових (юридичних) послуг по супроводу стягнення заборгованості з ОСОБА_1 : надання усної консультації з вивченням документів 4000 грн (2 години за вартістю 2000 грн/год), надання письмової консультації з вивченням документів 3000 грн (фіксована), складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду- 18000 (6 годин за вартістю 3000 грн/год.

Представник відповідача адвокат Мартинюк М.Р. у відзиві на позов та у клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги зазначила, що матеріали справи не потребували і не містять великої кількості документів для підготовки позовної заяви, дана справа не є складною, враховуючи усталену практику, сторона відповідача вважає, що визначений позивачем до відшкодування гонорар, є завищеним і не являється співмірним, обґрунтованим та пропорційним об`єму здійсненої роботи та наданої послуги, складності справи, а також є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг у аналогічних справах, а тому на думку сторони відповідача є підстави для зменшення відшкодування витрат на правничу допомогу. Враховуючи вищевикладене, розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, підлягають зменшенню з 25000 до 2564,32 гривень

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» послуг на правову допомогу щодо супроводу примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Однак, суд зазначає, що позовну заяву та відповідь на відзив подано директором ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», надалі представництво інтересів позивача здійснював адвокат Батюк А.Г. і таке представництво здійснювалось на підставі довіреності, а не в рамках виконання договору про надання правничої допомоги № 01-07/2024 від 01.07.2024. Вартісне визначення та докази оплати послуг адвокату Батюк А.Г. позивач суду не надав.

З огляду на вищенаведене, з урахуванням часткового задоволення позову та позиції сторони відповідача щодо зменшення розміру відшкодування витрат позивача на правничу допомогу, зважаючи на розбіжності окремих вартісних і цінових зазначень заяви № 517 та прайс-листа, суд, з метою дотримання принципу справедливості, добросовісності та розумності, вважає можливим зменшити позивачу розмір відшкодування витрат на правову допомогу до розміру 2564,32 грн.

Загальна сума відшкодування судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 2845,3 грн.

На підставі ст.1, ч.2 ст.3, ст.12-14 Закону України «Про споживче кредитування», ст.ст. 3, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст.ст. 514, 530, 638, 1054, 1056-1 України, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 95, 133, 137, 139, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за договором № від 10.03.2020 у розмірі 10675 грн, з яких: 7000 грн - заборгованість за тілом кредита, 3675 грн - заборгованість за процентами.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» 2845,3 грн відшкодування судових витрат, з яких: 280,98 грн - судового збору, 2564,32 грн витрат на професійну (правничу) допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», вул.Мечнікова, 3, офіс 306, м.Київ, поштовий індекс 01133, ;

відповідач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя Кропивницького районного суду

Кіровоградської області І.А. Бойко