РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2025 року

м. Рівне

Справа № 567/459/23

Провадження № 22-ц/4815/959/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В.,Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.П.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 . ОСОБА_3

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дяденчука А.І. на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 06 лютого 2025 року, ухвалене в складі судді Василевича О.В., повний текст рішення складено 14.02.2025 року у справі № 567/459/23

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Позов обґрунтовано тим, що між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договори позики, що підтверджується розписками від 10.11.2020 року, 11.12.2020 року, 24.02.2021 року, 19.03.2021 року.

За їх умовами, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у період з 10.11.2020 - 19.03.2021 року 300 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 10.11.2022, 11.12.2022, 24.02.2023 та 19.03.2023 року відповідно.

Свої зобов`язання ОСОБА_4 не виконав грошові кошти не повернув.

У травні позивач подав клопотання про залучення ОСОБА_3 до участі у справі в якості співвідповідача, яке судом задоволено.

Позивач зазначав, що на момент укладення договору позики відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі, договори позики укладено й грошові кошти використано в інтересах сім`ї, а тому згідно з положенням частини четвертої статті 65 СК України вони відповідають за невиконання зобов`язання у солідарному порядку.

Просив суд з урахуванням уточнених позовних вимог стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на свою користь заборгованість згідно чотирьох боргових розписок у загальному розмірі 350 000 доларів США та судові витрати по справі.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 06 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість :

- за договором позики у формі розписки від 10.11.2020 року у розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США;

- за договором позики у формі розписки від 11.12.2020 року у розмірі 59 375 (п`ятдесят дев`ять тисяч триста сімдесят п`ять) доларів США;

- за договором позики у формі розписки від 24.02.2021 року у розмірі 58 125 (п`ятдесят вісім тисяч сто двадцять п`ять) доларів США;

- за договором позики у формі розписки від 19.03.2021 року у розмірі 172 500 (сто сімдесят дві тисячі п`ятсот) доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 13 956 (тринадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) грн. 80 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити вимоги до ОСОБА_3 щодо солідарного стягнення заборгованості за договорами позики.

Вказує, що суд не врахував правових висновків Великої Палати Верховного Суду та правових позицій Верховного Суду, а саме те, що укладення одним з подружжя правочину за згодою іншого презюмується. Те, що правочин було укладено одним з подружжя не в інтересах сім`ї, а в особистих інтересах, має бути доведено саме тією особою, яка спростовує цю презумпцію, тобто відповідачем. Таких доказів відповідачами суду не надано.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення не відповідає.

Установлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 20.06.2008 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 20.06.2008 р.

10.11.2020 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 15 % річних та зі строком повернення до 10.11.2021 р. На підтвердження отримання грошових коштів у борг відповідач ОСОБА_2 склав розписку. 10.11.2021 р. відповідач ОСОБА_2 на виконання умов договору позики від 10.11.2021 р. сплатив позивачу відсотки за користування грошовими коштами в сумі 7 500 доларів США, про що було здійснено відповідну відмітку у розписці. Крім того, сторонами договору було погоджено продовження строку дії договору позики до 10.11.2022 р., про що також було здійснено відповідний запис у розписці.

11.12.2020 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений другий договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 15 % річних та зі строком повернення до 15.12.2021 р. На підтвердження отримання грошових коштів у борг відповідач ОСОБА_2 склав розписку. 11.12.2021 р. відповідач ОСОБА_2 на виконання умов договору позики від 11.12.2020 р. сплатив позивачу відсотки за користування грошовими коштами в сумі 7 500 доларів США, про що було здійснено відповідну відмітку у розписці. Крім того, сторонами договору було погоджено продовження строку дії договору позики до 11.12.2022 р., про що також було здійснено відповідний запис у розписці.

24.02.2021 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений третій договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 15 % річних та зі строком повернення до 31.12.2021 р. На підтвердження отримання грошових коштів у борг відповідач ОСОБА_2 склав розписку. 24.12.2022 р. відповідач ОСОБА_2 на виконання умов договору позики від 24.02.2021 р. сплатив позивачу відсотки за користування грошовими коштами в сумі 7 500 доларів США, про що було здійснено відповідну відмітку у розписці. Крім того, сторонами договору було погоджено продовження строку дії договору позики до 24.02.2023 р., про що також було здійснено відповідний запис у розписці.

19.03.2021 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений четвертий договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 150 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 15 % річних та зі строком повернення до 20.03.2022 р. На підтвердження отримання грошових коштів у борг відповідач ОСОБА_2 склав розписку. 19.03.2022 р. відповідач ОСОБА_2 сплатив позивачу відсотки за користування грошовими коштами в сумі 22 500 доларів США, про що було здійснено відповідну відмітку у розписці. Окрім того, сторонами договору було погоджено продовження строку дії договору позики до 19.03.2023 р, про що також було здійснено відповідний запис у розписці.

Розписки від 10.11.2020 р., від 11.12.2020 р., від 24.02.2021 р. та від 19.03.2021 р. про отримання відповідачем ОСОБА_2 у борг грошових коштів в загальному розмірі 300 000 доларів США складені відповідачем ОСОБА_2 у письмовій формі, підписані ним та їх дійсність останнім не оскаржується .

Своїх зобов`язань відповідач ОСОБА_2 не виконав, оскільки у визначений сторонами у договорах строк кошти не повернув.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає з обох відповідачів.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) та у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20).

Верховний Суд у постанові від 26.03.2025 року у справі №753/17584/21 виснував, що «обов`язковому дослідженню у справах цієї категорії підлягають обставини того, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами. При цьому з огляду на презумпцію спільності права власності подружжя доведення чи спростування факту використання отриманих за договором позики коштів на потреби сім`ї відповідачів має здійснювати той із подружжя, який її заперечує, тобто відповідач.»

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13.03.2024 року у справі №753/9645/21 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 1 статті 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту Договорів позики убачається, що стороною договору є ОСОБА_2 , який визнав отримання грошових коштів у борг та обов`язок їх повернути.

Заперечуючи факт витрачання коштів в інтересах сім`ї ОСОБА_2 стверджував, що запозичені кошти були отримані ним в інтересах ТОВ «Ідек-2006» для розвитку власного бізнесу, а не в інтересах сім`ї.

Однак, будь яких належних та достатніх доказів на підтвердження того, що саме кошти, одержані за Договорами позики ОСОБА_2 , останній використовував саме у власних інтересах, зокрема, вніс грошові кошти чи інше майно як вклад до статутного капіталу господарського товариства, тощо, матеріали справи не містять.

Посилання ОСОБА_3 на відсутність її згоди на укладення договору позики не заслуговують на увагу, оскільки для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне.

Будь яких інших підстав та обставин використання ОСОБА_2 запозичених коштів виключно в особистих інтересах, в тому числі у підприємницькій діяльності, так само як і обставини, пов`язані із здійсненням такої діяльності, які давали б суду підстави припустити використання ним коштів на власні потреби не пов`язанні із інтересами сім`ї, ОСОБА_3 суду не надала.

Разом з тим, зі змісту наявних в матеріалах справи розширених інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.04.2023 убачається, що після отримання ОСОБА_2 позик, відповідачі у період з серпня 2021 по лютий 2022 придбали у власність 9 (дев`ть) земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики, оскільки ОСОБА_3 не надано доказів того, що кошти, отримані за договором позики, були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби ОСОБА_2 . Тобто відповідачем ОСОБА_3 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про задоволення позову щодо солідарного стягнення заборгованості за договорами позики.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дяденчука А.І. задовольнити.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 06 лютого 2025 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість :

- за договором позики у формі розписки від 10.11.2020 року у розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США;

- за договором позики у формі розписки від 11.12.2020 року у розмірі 59 375 (п`ятдесят дев`ять тисяч триста сімдесят п`ять) доларів США;

- за договором позики у формі розписки від 24.02.2021 року у розмірі 58 125 (п`ятдесят вісім тисяч сто двадцять п`ять) доларів США;

- за договором позики у формі розписки від 19.03.2021 року у розмірі 172 500 (сто сімдесят дві тисячі п`ятсот) доларів США.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 листопада 2025 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.