КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №758/4274/23 Головуючий у І інстанції - Сирбул О.Ф
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року, постановлену за наслідками розгляду подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України, заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Приватбанк» (стягувач), ОСОБА_1 (боржник),-

установив:

У липні 2025 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В. звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

Подання мотивоване тим, що у нього на виконанні перебуває три виконавчих провадження НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 з виконання виконавчих листів виданих Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованості.

Вказував, що боржником рішення суду не виконано, будь-яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, декларацію про майновий стан та доходи не надано, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 19 ЗаконуУкраїни «Про виконавче провадження».

Зважаючи на наявність поїздок боржника за кордон, існує реальна можливість довготривалого виїзду боржника за межі України.

Також, відсутність боржника на території України та кошти, витрачені ним на такі поїздки, негативно впливають на виконання судового рішення.

Просив суд, тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_1 на строк до повного виконання зобов`язань за Виконавчими листами №758/4274/23 від 27 вересня 2024 року, видані Дарницьким районним судом м. Києва, що виконуються у зведеному виконавчому провадженні №76298929.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище подання.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В. подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вона постановлена з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що під час здійснення виконавчих дій ним встановлено, що на праві власності у боржника відсутні грошові кошти та інші цінності для виконання рішення суду.

Тобто, в результаті здійснення виконавчих дій, грошові кошти та/або майно боржника, на які можливо звернути стягнення та яких було б достатньо для виконання рішення суду відсутні.

Наголошує, що з моменту відкриття виконавчих проваджень, боржник не вчиняє жодних дій, направлених на виконання рішення суду, на його вимогу, боржником не було надано декларацію про майновий стан та доходи, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, від боржника не надходило жодних письмових або усних пояснень, щодо виконання рішення суду.

Таким чином, боржником не виконано його (приватного виконавця) вимогу, що свідчить про свідоме ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду.

Просив суд, скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким його подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1,ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення таким вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. знаходяться три виконавчих провадження: НОМЕР_1 з виконання Виконавчого листа № 758/4274/23 від 27 вересня 2024 року, виданого Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 20 серпня 2010 року у сумі 40647,06 грн.; НОМЕР_2 з виконання Виконавчого листа №758/4274/23 від 27 вересня 2024 року, виданого Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» 9065,28 грн. заборгованості по відсоткам за кредитним договором від 20 серпня 2010 року; НОМЕР_3 з виконання Виконавчого листа №758/4274/23 від 27 вересня 2024 року, виданого Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» 3418,18 грн. судових витрат.

За вказаними виконавчими документами боржником є - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14 жовтня 2024 року приватним виконавцем було винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень НОМЕР_1, НОМЕР_2 та НОМЕР_3 у зведене виконавче провадження №76298929, які у відповідності до положень ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» було надіслано на адресу боржника, зазначену у виконавчих документах, а саме: АДРЕСА_1 .

Лист з постановами про відкриття виконавчих проваджень було повернуто Укрпоштою в зв`язку з закінченням терміну зберігання.

Під час здійснення виконавчих дії приватним виконавцем встановлено, що на праві власності у боржника відсутні грошові кошти та інші цінності достатні для виконання рішення суду.

Згідно відповіді Державної фіскальної служби України, боржник немає відкритих рахунків в банківських установах.

Згідно відповіді Пенсійного фонду України, боржник пенсію не отримує, інформація про місце роботи за трудовими та цивільно правовими договорами, про останнє місце роботи відсутня.

Відповідно до постанови приватного виконавця від 14 жовтня 2024 року було накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

В ході здійснення виконавчого провадження з рахунку боржника в АТ «Універсал Банк» було стягнуто грошові кошти у розмірі - 1649,75 грн.

За інформацією з Автоматизованої системи виконавчого провадження боржник також має відкриті рахунки в АТ «КБ «ПриватБанк», АТ «А-Банк» та АТ «Таскомбанк», однак залишок грошових коштів, достатній для виконання рішення суду на рахунках відсутній.

Також, згідно даних АСВП, в інших банківських установах боржник відкритих рахунків немає.

Згідно повідомлення Міністерства внутрішніх справ України за боржником відсутні зареєстровані транспортні засоби.

Згідно відповіді Державної прикордонної служби України від 15 червня 2025 року встановлено, що боржник в період з 14 жовтня 2024 року по 15 червня 2025 року неодноразово перетинала державний кордон України у невизначеному напрямку.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів, долучених до подання не вбачається підстав для обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 , оскільки подання обґрунтовується лише перебування останньої у статусі боржника.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що фактів, які ставлять під загрозу питання примусового виконання судового рішення та потребують тимчасового обмеження права виїзду боржника за кордон не встановлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у п. 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у п. 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише тоді, коли сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга №66485/01, §§78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга №32190/96, §96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга №41463/02, §35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §121).

У п. 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга №23468/02, §70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 року за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №331/8536/17-ц.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України щодо судової практики вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01 лютого 2013 року, поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися саме у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Відмовляючи у задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції правильно виходив з того, що заявником не було надано достатніх доказів на підтвердження навмисного чи іншого свідомого невиконання боржницею своїх обов`язків по сплаті боргу та її наміру ухилятися від виконання покладених на неї зобов`язань, а сама по собі наявність невиконаного рішення суду не може бути підставою для обмеження свободи пересування боржника.

Саме державний (приватний) виконавець зобов`язаний довести суду, з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження, необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що боржниця вчиняла дії, які унеможливлювали чи ускладнювали виконання рішення суду, та наявності у неї можливості виконати це рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Порушень судом норм процесуального права, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог закону, підстав для її скасування з мотивів, наведених у скарзі не має.

На підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба