Справа № 367/6933/20
Провадження №2/367/457/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

03 листопада 2025 року Ірпінський міський суд Київської області в складі

судді Карабаза Н.Ф.,

за участю секретаря Зайцевої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,

в с т а н о в и в:

До Ірпінського міського суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про виселення зазначивши, щовін є власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1150 га. він успадкував після смерті своїх батьків. В цьому будинку зареєстровані та постійно проживають він, його колишня дружина ОСОБА_3 та двоє їхніх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . З ОСОБА_3 шлюб розірвано на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 червня 2019 року. Після розірвання шлюбу до будинку почала часто приїздити відповідачка - ОСОБА_2 - мати колишньої дружини. Проти відвідування відповідачкою його дітей, а її онуків, він не заперечував. Але згодом відповідачка без його дозволу та згоди, як власника будинку, почала постійно проживати в будинку. Факт проживання відповідачки в належному йому будинку підтверджується актом № 641 від 19.10.2020р., що складений депутатом Гостомельської селищної ради та завірений заступником селищного голови. Відповідач не є членом його сім`ї, спільне господарства з нею він не веде та ніколи не вів. ОСОБА_2 без жодних правових підстав проживає у належному йому будинку, у ньому не зареєстрована, в утриманні будинку, ремонті, сплаті комунальних послуг участі не бере, відмовляється звільнити житло, систематично порушує правила співжиття, самовільно розпоряджається його майном та хазяйнує на власний розсуд. Відповідачка постійно влаштовує сварки та бійки, принижує його, застосовує фізичне насильство, у зв`язку з чим він неодноразово звертався до правоохоронних органів. Також відповідачка постійно налаштовує проти нього його дітей, постійно їм розповідає, що їх тато поганий бо кинув їх та їх маму. Протиправні дії відповідачки підтверджуються копією висновку експертного дослідження №043-310-2020 про тілесні ушкодження, які були нанесені ОСОБА_2 по відношенню до нього та копією довідки № 2757 від 30.03.2020 р. виданою травмпунктом Ірпінської ЦМЛ про забій спини. Просить суд виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з житлового будинку АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Сливченко Ю.В. подано відзив на позовну заяву в якому, зазначено, що позов відповідачка не визнає в повному обсязі та просить відмовити в його задоволенні. Позивач є колишнім чоловіком доньки відповідача, ОСОБА_3 , яка проживає разом із неповнолітніми дітьми в будинку позивача. Тобто для неповнолітніх дітей відповідач ОСОБА_2 є бабусею. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 проживають за однією адресою: АДРЕСА_1 , але на різних поверхах будинку, окремо, спільного господарства не ведуть. Будинок на праві власності належить позивачу. Донька відповідача, ОСОБА_3 , та двоє неповнолітніх дітей зареєстровані в зазначеному будинку. Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована та постійно проживає в своєму будинку за адресою: АДРЕСА_2 . В зазначеному будинку вона мешкає разом зі своїм чоловіком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з яким в шлюбі відповідач перебуває 38 років. В той же час, відповідач на запрошення своєї доньки ОСОБА_3 та онуків відвідує їх з гостьовими візитами за адресою їх реєстрації та постійного місця проживання: АДРЕСА_1 . Допомагає доньці та онукам по господарству, привозить продукти харчування, допомагає приготувати їжу для дітей, випрати та попрасувати їх речі, прибрати в будинку, за потреби та на прохання доньки та онуків може залишатись на ніч. Оскільки, донька відповідача (саме через неналежне виконання позивачем своїх батьківських обов`язків) вимушена сама і ростити, і виховувати, і забезпечувати дітей. Діти дуже люблять свою бабусю та завжди просять її приїхати та побути з ними, особливо в той час як їх батько дітям не приділяє жодної уваги понад три роки. Окрім того, оскільки позивач чинить домашнє насильство відносно неповнолітніх дітей, діти просять з метою захисту та безпеки бабусю бути частіше з ними. При відвідуванні з гостьовими візитами доньки та онуків відповідач громадський порядок не порушує, з позивачем майже не зустрічається. Щодо поданого позивачем акту депутата, зазначає, що на підтвердження своїх вимог позивач надає акт сільської ради за підписом колишнього депутата Гостомельської селищної ради, крім того, останній є близьким другом позивача. Прізвища осіб як свідків, які вказані в актів є нерозбірливими, крім того, таких сусідів в доньки відповідача немає. В акті не міститься інформації на підставі чого зроблений такий однозначний висновок про її проживання в спірному будинку, депутатом. Відповідач ніколи не проживала разом з позивачем та проживати не збирається. І такі твердження позивача вважає надуманими та абсурдними. Хоча б з огляду на те, що вона проживає з своїм чоловіком понад 38 років у власному будинку. Однак на запрошення доньки та онуків за адресою їх місця реєстрації і проживання може перебувати з гостьовими візитами, що не протирічить жодній нормі чинного законодавства України та права позивача не порушує. Просить відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення.

Позивач в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи міститься заява представника позивача ОСОБА_8 , про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Сливченко Ю.В. через канцелярію суду подала заяву щодо розгляду справи за відсутності представника відповідача та прийняття рішення з урахуванням відзиву на позовну заяву та доказів на спростування правової позиції позивача, просить суд відмовити задоволенні позову.

Дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлям та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером :01:025:0012, місце розташування АДРЕСА_1 (цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка), площа 0,1150га, що вбачається зі свідоцтв про право на спадщину за законом виданих 25 лютого 2017 року державним нотаріусом Четвертої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, зареєстрованих в реєстрі відповідно за № 2-20 та № 2-21. Факт власності спірного житла сторонами не оспорюється.

В своїй позовній заяві позивач зазначає, що в спірному будинку зареєстровані та постійно проживають крім нього його колишня дружина ОСОБА_3 та двоє їхніх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також в клопотанні від 06.08.2021 року (а.с.98) позивач зазначає, що зараз в спірному будинку проживає ще його нова дружина ОСОБА_9 .

Згідно довідки ЦНАП від 14.08.2020 № 1444 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 власник, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , - донька, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 син.

Згідно витягу № 1227 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб виконавчого комітету Гостомельської селищної ради від 07.06.2023 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 . Факт реєстрації зазначений вище осіб в спірному будинку сторони не заперечують та не оспорюють.

Згідно рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 червня 2019 року по справі № 367/5339/18 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , зареєстрований 05 вересня 2003 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1930.

Позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_2 , матір його колишньої дружини ОСОБА_3 , без належних на те підстав проживає в його будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , чим порушує його права, як власника нерухомого майна. В підтвердження даного факту позивачем подано ксерокопію акту вих. № 641 від 19 жовтня 2020 р., складеного депутатом Гостомельської селищної ради Філіпчуком Володимиром Васильовичем за вимогою гр. ОСОБА_1

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право.

Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до пункту першого статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Права власника житлового будинку, квартири визначені також ст. 383 ЦК і ст. 150 Житлового кодексу України, за якими власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

За ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині та суспільству.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ст. 386 ЦК).

Суд може захистити цивільне право чи інтерес іншим способом, що встановлений договором, законом або судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного чи оспореного права, свободи або інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частин 1, 2 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) власника порушені, невизнані або оспорені та за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до їх порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК).

Виселення за законом можливе у разі, коли:

наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними (частин 1, 2 ст. 116 ЖК);

особа самоправно зайняла жиле приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК).

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11.09.1997, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням або злочинам, захисту здоров`я чи моралі або прав і свобод інших осіб.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену в п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла і чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) (ст. 64 ЖК) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК (ч. 4 ст. 156 ЖК).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , - донька позивача, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 син позивача є членами сім`ї позивача, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 колишня дружина позивача, яка вселилися у жиле приміщення відповідно до цієї статті як член сім`ї, набула рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, оскільки при її вселенні між нею та власником будинку позивачем, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням, позивачем даного факту не спростовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В ч. 2 ст. 16 ЦК України міститься перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Такий перелік не є вичерпним, оскільки в цих же приписах йдеться про те, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Позивач просить суд виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки її постійне проживання в будинку, порушує його права, як власника нерухомого майна. При цьому, жодного належного доказу щодо постійного проживання відповідачки в будинку АДРЕСА_1 суду не надає.

Суд не бере до уваги подану ксерокопію акту вих. № 641 від 19 жовтня 2020 р., складеного депутатом Гостомельської селищної ради Філіпчуком Володимиром Васильовичем за вимогою гр. ОСОБА_1 ,, яким позивач обґрунтовує свою вимогу, оскільки, зі змісту дійсно вбачається, що на місці в присутності сусіді-свідків, які проживають по сусідству встановлено, що депутатом ОСОБА_11 було проведено обстеження 19.10.2020 року будинку за адресою: АДРЕСА_1 на факт проживання в ньому гр. ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_11 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ). В ході обстеження виявлено, що гр. ОСОБА_2 не зареєстрована в даному будинку, але фактично постійно проживає в ньому з червня 2019 року по сьогоднішній день. Акт містить підписи сусідів-свідків. Однак, в акті не міститься інформація, щодо обставин, які б спонукали до викладеного висновку, а саме: «фактичне постійне проживання ОСОБА_2 в будинку з червня 2019 року по сьогоднішній день», зокрема: чи свідчили про це наявні особисті речі ОСОБА_2 в будинку, чи в якійсь конкретній кімнаті, чи якісь документи, чи щось інше, чому саме з червня 2019 року, про ці дані депутату стало відомо від самої ОСОБА_2 , чи когось іншого. Прізвища сусідів-свідків в акті вказано нерозбірливо, а адрес їхнього проживання взагалі не зазначено. Жодних підтверджень викладених в акті позивачем до суду не надано, в тому числі і оригіналу акту, чи належно засвідченої його копії. Жодних клопотань з цього приводу, щодо витребування доказів чи допиту свідків від позивача до суду не надходило.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що станом на час розгляду справи відсутні належні докази порушення права ОСОБА_1 як власника житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд не бере до уваги копії роздруківок фото, на яких зображено частину якогось будинку з силуетом людини в дверях, також на яких зображено кімнати в будинку та постатями жіночої та чоловічої статі, з них не є можливим встановити, що за об`єкти, елементи приміщень та речей є на фото, та яке відношення, викладене має до порушених прав позивача, не вбачає, на них жодних підтверджень викладених обставин в позовній заяві, зокрема ні постійного проживання в спірному будинку відповідачки, ні інших не правомірних дій відповідачки, що свідчили б про порушення прав позивача, як власника житла, роздруківки не є належними письмовими доказами, обставин викладених в позовній заяві, до того ж вони стосуються дат: 30.03.20, 20.06.21, 26.06.21, 10.07.2021, 12.07.2021, 13.07.2021, 14.07.2021, 15.07.2021, 16.07.2021, 17.07.2021, 19.07.2021, щодо перебування в інші дні такі відомості відсутні.

Відповідач в спростування тверджень позивача зазначає, що ніколи не проживала постійно з позивачем, а за запрошенням своїх онуків та доньки відвідувала їх у будинку, де вони проживають та зареєстровані, а саме: АДРЕСА_1 . На прохання саме онуків та доньки інколи лишалася з ночівлею, вона має постійне місце проживання у своєму будинку разом з чоловіком по АДРЕСА_3 , про що свідчить ксерокопія довідки Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області від 26.02.2021 року № 221 поданої відповідачем до відзиву, з якої вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_3 , склад сім`ї: чоловік ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Зареєстрована та постійно проживає з чоловіком з 15.06.1982 року по теперішній час.

Суд також не приймає до уваги пояснення надані до ВП Буток О.М. та ОСОБА_2 , оскільки вони не засвідчені належним чином. В поясненні ОСОБА_3 є не читабельною дата їх подання, що не дає можливості визначити якого періоду часу вони стосуються. Що стосується заяви ОСОБА_2 то зазначені в ній відомості (а.с.103), зазначені станом на 17.09.2018 року) також не відносяться до справи.

Суд звертає увагу, що позивачем не спростовувався факт про те, що після розірвання шлюбу до будинку почала часто приїздити відповідачка - ОСОБА_2 - мати його колишньої дружини. Проти відвідування відповідачкою своїх дітей, а її онуків, він не заперечував.

Позивачем не подано до суду жодних доказів, які б спростовували пояснення представника відповідача, що ОСОБА_2 відвідує житло позивача, як бабуся його дітей за їх запрошенням та запрошенням своєї доньки. Крім того, не подано жодних належних доказів що свідчили б про постійне проживання відповідачки в спірному житловому будинку.

Крім того, у суду відсутні докази того, що ОСОБА_2 своїми діями перешкоджає позивачу у вільному користуванні його будинком, як власника вказаного житлового будинку.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про виселення ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 є безпідставними та недоведеними, за таких фактичних обставин, суд вважає, що заявлений позов є не обґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 13, 41, 47 Конституції України, ст. 64, 116, 150, 156, 162 ЖК України, ст. 5, 16, 316, 319, 328, 383, 386 ЦК України, ст. 12, 81, 83, 89, 133, 137, 141, 142, 247, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Н.Ф. Карабаза