Провадження № 2/756/232/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Ткач М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Тагієва Р.Д.,

представника позивача- Шипіка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про витребування майна із чужого незаконного володіння,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, відповідно до якого просить витребувати від Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :85:977:0011. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28.12.2010 між ОСОБА_2 , яка діяла через свого представника за довіреністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки. Згідно із договору продавець передає у власність покупця належну їй на праві власності земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки - 8 000 000 000:85:977:0011, а покупець приймає дану земельну ділянку і сплачує за неї суму, визначену у пункті 11 цього Договору. Експертна оцінка земельної ділянки відповідно до Висновку оцінювача про вартість земельної ділянки від 14.12.2010 , виданого ПП «Консалт-сервіс» становить 390 110,00 грн. У пункті 11 Договору зазначено, що відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Сторони домовилися, що продаж вчиняється за 390 110, 00 грн. Покупець стверджує, що ця сума повністю сплачена ним готівкою і отримана представником продавця особисто до підписання цього договору. Представник позивача підтверджує факт проведення розрахунків та відсутність у продавця претензій фінансового характеру щодо покупця. Договір був підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парусовою Г.М. та зареєстрований в реєстрі за №1423. Після оформлення договору купівлі продажу ОСОБА_2 сплачено податок з доходів фізичної особи з продажу квартири в розмірі 19505,50 грн., що підтверджується квитанцією № К82/S/44 від 28.12.2010. 28.12.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парусовою Г.М. видано витяг з Державного реєстру правочинів № 946433, в якому вказано що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки - 8 000 000 000:85:977:0011 ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , фізична особа, Адреса: АДРЕСА_2 відчужена на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , фізична особа, Адреса: АДРЕСА_3 . У листопаді 2023 року у позивача виникла потреба в продажі земельної ділянки кадастровий номер земельної ділянки - 8 000 000 000:85:977:0011. Представником позивача 30.11.2023, було отримана інформація з Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку реєстру згідно якого власником земельної ділянки виявилась Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. Додатково 30.11.2023, було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, де також було зафіксовано незаконне заволодіння майном позивача Територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради. Крім того, вищевказаний договір не скасований, державний акт на право власності на вищенаведену ділянку не відмінений. Відтак, дії Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради спрямовані на порушення права приватної власності та незаконного позбавлення права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 .

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08.12.2023 позовну заяву було залишено без руху і встановлено строк для усунення недоліків протягом 5 днів.

12.12.2023 на адресу суду на виконання ухвали суду від 08.12.2023 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26.12.2023 продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, про витребування майна із чужого незаконного володіння, визначених ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08.12.2023 та визначити їй остаточний строк для подання заяви на усунення недоліків позовної заяви у термін 5 (п`ять) днів з моменту отримання копії даної ухвали.

29.12.2023 на адресу суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 03.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, про витребування майна із чужого незаконного володіння. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

16.01.2024 до суду представником відповідача Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради було подано відзив на позов, у якому заперечує проти заявлених позовних вимог, з підстав викладених у відзиві.

25.03.2024 до суду представником позивача було подано відповідь на відзив, у якій просив не брати до уваги доводи сторони відповідача з підстав викладених у відповіді на відзив.

Протокольною ухвалою суду від 26.03.2025 залучено до участі в якості третьої особи ОСОБА_2 .

27.03.2024 до суду представником відповідача було подано заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12.04.2024 заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Шипіка А.В. про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про витребування майна із чужого незаконного володіння, задоволено частково. Накладено арешт шляхом заборони відчуження на: земельну ділянку площею 0,1000 га кадастровий № :85:977:0011, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.

Протокольною ухвалою суду від 18.06.2024 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

17.10.2024 до суду представником позивача подано додаткові пояснення по справі.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 19.11.2024 клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Шипіка А.В. про витребування доказів по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, про витребування майна із чужого незаконного володіння, задоволено частково. Витребувано у Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру належним чином завірену копію всієї наявної інформації про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :85:977:0011 з моменту присвоєння кадастрового номеру по 19.11.2024, а також документи, які були підставою зміни права власності на зазначену земельну ділянку з моменту присвоєння кадастрового номеру по 19.11.2024. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Парусової Галини Михайлівни належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 28.12.2010 земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером :85:977:0011, укладеного між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрованого в реєстрі за №1423, а також надати докази державної реєстрації земельної ділянки за ОСОБА_1 .

02.01.2025 до суду на виконання вимог суду від Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру надійшла відповідь.

17.01.2025 до суду на виконання вимог суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Парусової Галини Михайлівни на виконання вимог суду надійшли копії документів, що зберігаються у справі щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 28.12.2010. Додатково повідомлено про неможливість виконання ухвали у частині надання доказів державної реєстрації земельної ділянки, оскільки до компетенції нотаріусів України не входить зазначене повноваження.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 15.05.2025 клопотання представника відповідача Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради - Буханистого О.В. про витребування доказів по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про витребування майна із чужого незаконного володіння, задоволено, витребувано у Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) належним чином засвідчену копію кадастрової справи щодо земельної ділянки :85:977:0011 площею 0,10 га по АДРЕСА_1 .

22.05.2025 до суду від представника відповідача надійшла скан-копія справи А-16143, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 та технічну документацію зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку :85:977:0011 гр. ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 .

16.06.2025 до суду від Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшла належним чином засвідчена копія кадастрової справи щодо земельної ділянки :85:977:0011 площею 0,10 га по АДРЕСА_1 .

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся.

Третя особа до суду не з`явилась, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася.

Заслухавши пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1107/3176 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 , передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

На підставі вказаного рішення Київської міської ради 06 травня 2010 року ОСОБА_2 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер: :85:977:0011, розташовану у АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, серія ЯЖ № 931215.

З відкритих джерел - Єдиного державного реєстру судових рішень, за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/40554926 встановлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10.09.2014, яке набрало законної сили 21.09.2014, визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1107/3176 «Про передачу громадянці ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 ». Визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку, що розташована у АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :85:977:0011, виданий ОСОБА_2 , зареєстрований 06 травня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 04-7-02521, серія ЯЖ № 931215.

Відповідно до інформації з Держаного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 30.11.2023 власником земельної ділянки , кадастровий номер :85:977:0011 є Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.

Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, № 356523264 від 30.11.2023, власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :85:977:0011 є Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40270400 від 23.03.2018; документи, подані для державної реєстрації: Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» серія та номер: 5245-VI, виданий 06.09.2012; рішення суду:756/5428/14-ц, виданий 10.09.2014, видавник Оболонський районний суд міста Києва.

Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, статтею 15 ЦК України визначено об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Як зазначає у позовній заяві представник позивача, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки - :85:977:0011, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.12.2010, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парусовою Г.М. та зареєстровано у реєстрі за №1423.

Позивач, звертаючись до суду із позовними вимогами про витребування у відповідача спірної земельної ділянки, вказав, що законні права та інтереси позивача були порушені. Спірна земельна ділянка вибула із власності позивача та незаконно була позбавлена права власності. Позивач просить витребувати вказану земельну ділянку посилаючись на норми ст. 387 ЦК України та на норми ст. 388 ЦК України.

Так, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), тобто коли набувач є недобросовісним. Тоді як стаття 388 ЦК України регулює право власника на витребування майна від добросовісного набувача.

Верховний Суд неодноразово наголошував, добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний же набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене в того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (ч.1 ст.388 ЦК).

Вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц,

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.

Отже, від недобросовісного набувача майно може бути витребувано у всіх випадках, однак від добросовісного - лише після перевірки добросовісності/недобросовісності, що є суттєвим для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Як висновувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2018 року у справі № 907/50/16 за змістом частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Згідно із постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, є вичерпним (пункти 1-3 частини першої статті 388 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

Верховний Суд неодноразово виснував про те, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Мета позову повернення об`єкта права власності у володіння власника. Такий позов може бути поданий лише власником або титульним володільцем.

Так, як убачається із матеріалів справи, 28.12.2010 між ОСОБА_2 , від імені якої на підставі довіреності, виданої у порядку передоручення діяв гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парусовою Г.М. та зареєстрований у реєстрі за №1423.

Згідно з п.1 Договору купівлі-продажу, продавець передає у власність покупця належну їй на праві власності земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки - :85:977:0011, а покупець приймає дану земельну ділянку і сплачує за неї суму, визначену у пункті 11 цього Договору.

Документом, що підтверджує право власності продавця на відчужувану земельну ділянку є Державний акт на право власності за земельну ділянку серії ЯД № 931215, виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради Київської міської державної адміністрації 06.05.2010 і зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №04-7-02521.

Одночасно із цим, згідно з п.21 зазначеного Договору купівлі-продажу, даний договір посвідчує перехід права власності на земельну ділянку від продавця до покупця. Право власності на земельну ділянку виникає у покупця з моменту державної реєстрації земельної ділянки.

За статтею 125 ЗК України, в редакції Закону України № 1066-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об`єднання земельних ділянок» від 05 березня 2009 року (чинній станом на день укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_2 , від імені якої на підставі довіреності, виданої у порядку передоручення діяв гр. ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 ), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з частинами першою, другою, шостою статті 126 ЗК України (чинній станом на день укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_2 , від імені якої на підставі довіреності, виданої у порядку передоручення діяв гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ), право власності земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується, зокрема, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою. При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід.

За частинами першою, третьою, четвертою статті 132 ЗК України у вищезазначеній редакції, угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Додатком до угоди, за якою здійснюється відчуження земельної ділянки приватної власності, є державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується (або відчужувалась). Угоди про перехід права власності на земельну ділянку підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі - продажу земельної ділянки від 28.12.2010), визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору купівлі продажу на час дії зазначеної редакції частини третьої статті 640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України.

Натомість, з досліджених судом матеріалів даної справи та інформації, наданої Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру на виконання ухвал суду про витребування доказів, встановлено, що державна реєстрація права власності спірної земельної ділянки позивачем не була проведена.

Також, слід зазначити, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Парусова Галина Михайлівна повідомила суд про неможливість виконання ухвали у частині надання доказів державної реєстрації спірної земельної ділянки, оскільки до компетенції нотаріусів України не входить зазначене повноваження.

Крім того, як зазначалося вище, рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10.09.2014, яке набрало законної сили 21.09.2014, у справі № 756/5428/14-ц, визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1107/3176 «Про передачу громадянці ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 ». Визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку, що розташована у АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :85:977:0011, виданий ОСОБА_2 , зареєстрований 06 травня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 04-7-02521, серія ЯЖ № 931215. Як убачається з зазначеного рішення суду, ОСОБА_2 у судовому засіданні 03 липня 2014 року у справі № 756/5428/14-ц, зазначала, що оригіналів правовстановлюючих документів на земельну ділянку у неї немає, їй невідомо, хто на даний час є власником земельної ділянки, про своє право приватної власності на вказану земельну ділянку їй стало відомо з позовних матеріалів, які вона отримала разом з копією ухвали про відкриття провадження у справі. Також, судом було встановлено, що за інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 14 липня 2014 року власником спірної земельної ділянки є відповідач ОСОБА_2 .

Згідноз ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновки про те, що: «преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі - для суду під час розгляду інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає потреби встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть судової преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено судом ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що піддано аналізові в мотивувальній частині судового акта».

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19), згідно з якими преюдиційні факти - це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень.

З огляду на вищевикладене, позивач право власності на спірну земельну ділянку не набув у встановленому Законом порядку, а тому не може звертатись до суду з позовом про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначений процесуальний обов`язок кореспондується і з положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду.

Таким чином, обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду судом справи, в зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Ухвалою суду від 12.04.2024 за заявою представника позивача в порядку забезпечення позову було накладено арешт шляхом заборони відчуження на: земельну ділянку площею 0,1000 га кадастровий № :85:977:0011, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Згідно із частинами 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду

Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги, що у задоволенні позову було відмовлено, суд вважає, що вжиті ухвалою суду від 12.04.2024 заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Керуючись статтями 2-5, 12-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про витребування майна із чужого незаконного володіння - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 12.04.2024 у справі №756/16078/23, а саме - у вигляді накладення арешту на земельну ділянку площею 0,1000 га кадастровий № :85:977:0011, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.

Роз`яснити, що заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 12.04.2024 у справі №756/16078/23, зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 26.11.2025.

Відомості про сторін:

1. Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 );

2. Відповідач: Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36);

3. Третя особа: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ).

Суддя М. М. Ткач