П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2025 року м. Миколаїв

справа №477/437/25

провадження №22-ц/812/1863/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання - Чистою В. В.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вітовського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Семенової Л. М. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Югагротраст 2022» про визнання договору оренди землі недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним вище позовом, який обґрунтовував наступним.

Позивач зазначав, що він відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 травня 2024 року, після смерті матері ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,7313 га з кадастровим номером :04:000:0236, розташованої біля с. Калинівка на території Воскресенської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав 17 жовтня 2022 року між його матір`ю ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Югагротраст 2022» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком до 31 грудня 2032 року.

Із знайденого позивачем у документах матері екземпляру договору оренди видно, що його істотні умови сторонами узгоджені не були. У договорі не зазначені дата його укладення, дані про орендодавця, дані щодо реквізитів державного акту про право власності на земельну ділянку, строк дії договору та розмір орендної плати.

Крім того, у 2022, 2023, 2024 роках ні його мати, ні він орендну плату не отримували. Такими діями відповідачем була спричинена майнова шкода позивачу та його матері.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 17 жовтня 2022 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Югагротраст 2022», а також стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Позиція відповідача у суді першої інстанції

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що договір оренди земельної ділянки від 17 жовтня 2022 року містить всі істотні умови договору, які передбачені чинним законодавством. 20 квітня 2023 року відповідачем право оренди земельної ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Номер запису про інше речове право 50034745.

Крім того, позивач як спадкоємець (новий орендодавець) повинен був повідомити орендаря про прийняття ним спадщини та перехід до нього прав та обов`язків за договором оренди. Позивач у встановлений законом строк відповідача про прийняття ним спадщини не повідомив.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Вітовського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач будь-яким чином порушив права позивача на володіння та користування спірною земельною ділянкою, та будь-яких підстав недійсності зазначеного договору, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовної заяви.

Обґрунтовуючи свою скаргу, позивач зазначав, що договір оренди землі від 17 жовтня 2022 року не містить усіх істотних умов договору. Відповідач також не сплатив оренду плату його матері у 2022, 2023 роках, а він як її спадкоємець орендну плату не отримував у 2023, 2024 роках, що спричинило майнову шкоду матері та йому. Ним дійсно не було повідомлено відповідача про успадкування переданої матір`ю земельної ділянки в оренду. Проте, це не звільняє відповідача від сплати орендної плати хоча б на платіжні реквізити колишнього орендодавця, або покладення цих коштів на відповідний рахунок відповідача.

До того ж відповідач не надіслав йому відзиву у порядку як передбачено процесуальним законодавством. Його він отримав лише на електронну пошту. Судом до відзиву та доданих до нього доказів не застосовані наслідки, передбачені ч.8 ст.178 ЦПК України.

Фактичні обставини справи

Зі змісту екземпляру договору оренди земельної ділянки, наданого позивачем, вбачається, що ОСОБА_2 передала в оренду ТОВ «Югагротраст 2022» земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :04:000:0236 площею 4,7313 га. У цьому екземплярі договору не зазначені дата його укладення, реквізити орендодавця, дані щодо державного акту про право власності на земельну ділянку, строк дії договору та розмір орендної плати.

Наданий відповідачем екземпляр договору оренди землі свідчить, що він був укладений 17 жовтня 2022 року між орендодавцем ОСОБА_2 , номер РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , який видано Жовтневим РВ УМВС України у Миколаївській області 31.08.1999 року, яка проживає по АДРЕСА_1 , та орендарем ТОВ «Югагротраст 2022», , в особі директора Джафаряна Р. А. В оренду була передана земельна ділянка загальною площею 4,7313 га, кадастровий номер :04:000:0236, строк дії договору з 17.10.2022 до 31.12.2032. У пункті 9 договору визначено розмір орендної плати.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №330092757 від 25 квітня 2023 року, долученого позивачем до матеріалів справи, 20 квітня 2023 року за ТОВ «Югагротраст 2022», , зареєстроване речове право оренди земельної ділянки площею 4,7313 га, кадастровий номер :04:000:0236, що розташована на території Калинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області. Реєстрація здійснена державним реєстратором на підставі договору оренди землі, б/н, від 17 жовтня 2022 року, укладеного між орендодавцем ОСОБА_2 та ТОВ «Югагротраст 2022» на 10 років 2 місяці 14 днів, дата закінчення дії договору 31 грудня 2032 року. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 67323836 від 25 квітня 2023 року. Розмір плати за користування - 3651,23 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 03 травня 2024 року власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0236, площею 4,7313 га в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 є її син ОСОБА_1 .

Згідно з інформацією ГУ Державної податкової служби України у Миколаївській області ТОВ «Югагротраст 2022» податкові розрахунки за 2021-2023 роки не подавало. ОСОБА_1 дохід від надання земельної ділянки в оренду не нараховувався та не сплачувався.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

У частині першій статті 627 ЦК зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з нормами статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У статті 6 Закону визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з вимогами статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частинами першою-третьою статті 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, що передбачено у частині першій статті 215 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з вимогами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах від 01.06.2016 у справі №920/1771/14, від 30.11.2016 у справі №910/31110/15 Верховний Суд України вказував, що під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Верховний Суд України неодноразово висловлював підхід, згідно з яким відсутність однієї із істотних умов у договорі оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі», може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у разі встановлення факту порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів особи, яка звертається із позовом.

Зокрема: у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-88цс14 вказано, що: «відповідно до вимог статті 3 ЦПК України й статті 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене право, а тому при розгляді справи про визнання недійсним договору оренди землі, з підстав відсутності у договорі передбаченої статтею 15 Закону України «Про оренду землі» такої істотної умови, як умова передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, суду слід з`ясувати чи дійсно порушено права орендодавця відсутністю такої умови, її істотність та в чому полягає порушення законних прав позивача».

У постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі №6-94цс14 зроблено висновок, що: «відсутність у договорі оренди землі, укладеному 05 грудня 2008 року, істотної умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним. Крім того, судом залишено поза увагою вимоги статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і не встановлено, чи дійсно були порушені права позивача при укладенні договору у зв`язку з відсутністю в ньому зазначеної умови».

У постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі №6-1512цс16 зазначено, що: «правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Отже, якщо відсутність у договорі однієї з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивачів з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав».

Об`єднана палата Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 звернула увагу, що «як порушення прав розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково».

У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у справі №910/5958/20 вказано, що «при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд повинен вирішувати питання про спростування презумпції правомірності правочину та має встановити не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

У разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача, судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства».

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди землі, позивач посилався на те, що оспорюваний договір не містить усіх, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», істотних умов, зокрема, дати його укладення, даних про орендодавця, даних щодо реквізитів державного акту про право власності на земельну ділянку, строку дії договору та розміру орендної плати, що свідчить про його недійсність. Відповідачем не сплачувалася орендна плата за 2022-2024 роки, що спричинило майнову шкоду орендодавцеві.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що ним не було надано доказів на підтвердження того, що відповідач будь-яким чином порушив права позивача на володіння та користування спірною земельною ділянкою, та будь-яких підстав недійсності зазначеного договору, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на таке.

Досліджені у судовому засіданні докази свідчать, що оскаржуваний договір був укладений між ОСОБА_2 та відповідачем 17 жовтня 2022 року та містив усі істотні умови, про що свідчить у тому числі його реєстрація у Державному реєстрі речових прав, де вказані істотні умови договору.

Посилання позивача на те, що наявний у нього екземпляр договору, який він знайшов серед речей померлої матері, не містить умов про дату його укладення, інформації про орендодавця, реквізитів державного акту про право власності на земельну ділянку, строку дії договору та розміру орендної плати, а тому договір є недійсним, колегія суддів вважає хибними, оскільки не можна з упевненістю стверджувати, що віднайдений позивачем екземпляр договору є його другим примірником, а не пропозицією.

Між тим, наданий відповідачем екземпляр договору, містить усі істотні умови договору оренди землі. Викладені у ньому умови відображені в інформації з Державного реєстру речових прав.

Порушення прав позивача укладеним договором оренди землі не доведено.

Твердження позивача про несплату відповідачем орендної плати за 2022-2024 роки не є підставою для визнання договору оренди землі недійсним. Вказане за доведеності може бути підставою для розірвання договору та стягнення орендної плати.

За такого, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилання позивача на те, що суд в порушення вимог ст.83, 178 ЦПК України безпідставно долучив до справи відзив відповідача на позовну заяву і доданий до нього договір оренди, які були подані суду з порушенням процесуальних строків та не були надіслані позивачу за місцем його проживання, колегія суддів вважає необґрунтованими.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що про наявність справи у суді дізнався випадково. Коли представник відповідача ознайомився зі справою, то у найкоротші терміни надіслав до суду через систему «Електронний суд» відзив та доданий до нього доказ. Позивачу ці документи були надіслані на електронну пошту, яка була зазначена ним у позовній заяві.

Матеріали справи свідчать, що ухвала суду першої інстанції про відкриття провадження у справі від 14 березня 2025 року, де був зазначений строк подання відповідачем відзиву на позовну заяву (15 днів з дня вручення ухвали), була надіслана відповідачу засобами поштового зв`язку. Вона відповідачем отримана не була, про що свідчить повернутий поштовою установою конверт з вкладенням. З моменту ознайомлення представником відповідача з матеріалами справи відзив та доказ були подані у встановлений судом строк.

Отримання позивачем відзиву на позовну заяву на електронну пошту не протирічить нормам цивільного процесуального законодавства. До того ж інтереси позивача у суді першої інстанції представляв адвокат, який має електронний кабінет у Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, що дозволяє оперативно ознайомлюватися з усіма документами цивільної справи.

За такого, не можна стверджувати, що суд першої інстанції безпідставно долучив до справи відзив відповідача на позовну заяву і доданий до нього доказ - договір оренди землі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанцій не спростовують.Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вітовського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 27 листопада 2025 року.