Провадження № 2/947/4245/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.

представник позивачки адвокат Гайса А.М.

розглянувши за правилами загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом примусового виселення -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси, шляхом сформування в системі « Електронний суд» 23.06.2025, в інтересах ОСОБА_1 , звернувся її представник ОСОБА_3 із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні садовим будинком за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 01, який належить позивачці на праві власності та розміщений на земельній ділянці з кадастровим номером::41:014:0031, шляхом примусового виселення ОСОБА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідачка, яка є колишнім власником будинку і у 2016 році продала його, але відмовляється добровільно висилятись чим перешкоджає новому власнику володіти а користуватись своїм майном.

Ухвалою від 10.07.2025 заява прийнята судом та відкрите загальне позовне провадження.

Від представника відповідачки 29.07.2025 надійшов відзив із запереченням проти задоволення позову на підставі того що правомочність відчуження відповідачкою цього об`єкта нерухомості є предметом розгляду у цивільної справі №522/4628/22 а крім того у справі №947/8539/25 предметом спору є вимоги самої ОСОБА_2 про витребування даного садового будинку та земельної ділянки з чужого незаконного володіння .

Ухвалою суду від 09.10.2025, за участю представників позивачки та відповідачки, закрито підготовче провадження із призначенням справи до судового розгляду по суті, із узгодженням судом з представниками дати судового засідання.

З посиланням на зайнятість у день призначеного судового засідання у іншому судовому засіданні у суді першої інстанції , представником відповідачки подано клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Враховуючи що згідно постанови Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року у справі№522/4628/22 було залишено без змін Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року а також ухвалою Київського районного суду м. Одеси від від 03.10.2025 року у справі №947/8539/25 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння залишено без розгляду, а також приймаючи до уваги узгодженість дати судового засідання із представниками сторін і відсутність у клопотанні посилання на наявність інших підстав для відкладення розгляду справи ( нові докази, необхідність розгляду інших клопотань по суті справи) суд розглянув справи без участі представника відповідача з урахуванням правової позиції сторони викладеної у відзиві на позов.

Як встановлено судом на 01 січня 2016 року ОСОБА_2 належали на праві приватної власності садовий будинок загальною площею 53,0 кв. м та земельна ділянка площею 0,0233 га, кадастровий номер :41:014:0031, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку із виникненням у позивачці у січні 2016 року заборгованості за кредитом, який ОСОБА_2 не мала можливості сплатити, позивачка звернулась до своїх сусідів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо сплати останніми зобов`язань позивачки за кредитним договором.

Згідно з договором від 25 серпня 2015 року № 778838580, укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», заборгованість позичальника ОСОБА_2 становила 17 366,20 грн., а датою погашення кредиту було 09 лютого 2016 року.

У день погашення кредиту 09 лютого 2016 року на виконання домовленостей з ОСОБА_6 щодо сплати кредитної заборгованості, на підставі попередньої усної домовленості, ОСОБА_2 видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О. В., зареєстровану в реєстрі за № 464, згідно з якою уповноважила ОСОБА_4 розпоряджатися, а саме: продати, обміняти, здавати в оренду, на умовах та за ціну за його розсудом, страхувати, належними їй об`єктами нерухомого майна садовим будинком та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вказаної довіреності Должиков В. В., який діяв від імені ОСОБА_2 , уклав зі своїм сином ОСОБА_6 два договори, а саме:

договір від 24 травня 2016 року купівлі-продажу нерухомого майна садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за умовами якого продавець передає (продає) у власність покупця, а покупець приймає (купує) майно і сплачує за нього обговорену грошову суму 65 590,00 грн, які були одержані продавцем від покупця до підписання цього договору купівлі-продажу у повному обсязі. Продавець зобов`язується звільнити відчужуваний об`єкт від наявних в ньому речей і передати об`єкт в повне розпорядження покупця у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень, до моменту фактичного звільнення об`єкта зробити повну оплату комунальних послуг і спожитої електроенергії;

договір від 24 травня 2016 року купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за умовами якого продавець передає (продає) у власність покупця, а покупець приймає (купує) майно і сплачує за нього обговорену грошову суму за домовленістю сторін у розмірі 321 070 грн, які були одержані продавцем від покупця до підписання цього договору в повному обсязі, продавець зобов`язується передати, а покупець прийняти вказану земельну ділянку в стані, придатному для її використання за цільовим призначенням.

Вказані обставини встановлені судами під час розгляду цивільної справи №522/4628/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року нерухомого майна - садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 недійсними.

Постановою Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, з урахуванням додаткової постанови цього ж суду від 20 травня 2025 року, у задоволені позовних вимог було відмовлено у повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року постанова Одеського апеляційного суду залишена без змін.

Як зазначено у правовому висновку Верховного Суду , мотиви з яких виходив апеляційний суд та з якими погодився Верховний Суд :

Умовами довіреності від 09 лютого 2016 року, за якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 розпоряджатися належним їй майном, не містять положень про можливість ОСОБА_4 укладати від імені позивачки договори займу та/або довічного утримання, а відтак, останній був позбавлений повноважень щодо укладання таких договорів.

З положеннями вищевказаної довіреності ОСОБА_2 була ознайомлена, про що свідчить її підпис, тобто позивачка, будучі дієздатною повнолітньою особою, розуміла, на укладення яких правочинів від її імені вона уповноважує ОСОБА_4 : продаж, обмін, здача в оренду на умовах та за ціною за його розсудом.

При цьому, звертаючись до суду, ОСОБА_2 вказувала, що після погашення сім`єю ОСОБА_7 кредитної заборгованості було досягнуто певні домовленості, на виконання яких було укладено відповідні договори купівлі-продажу.

Таким чином, оскільки передбачені оспорюваними договорами купівлі-продажу правові наслідки дійсно настали, сторони цих договорів вчинили всі передбачені договорами дії, виконали їх, колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про відсутність правових підстав для визнання таких правочинів недійсними з підстав фіктивності, оскільки під час розгляду справи ОСОБА_2 належними і допустимими доказами не довела, що договори купівлі-продажу нерухомого майна є фіктивними та укладеними без мети настання реальних наслідків.

Колегія суддів відхиляє доводи заявника про недоведення відповідачем отримання позивачкою грошових коштів за продаж майна, оскільки грошові кошти за будинок було передано покупцем ОСОБА_4 , який мав такі повноваження відповідно до довіреності, виданої на його ім`я, що підтверджується оспорюваним договором. Кошти за земельну ділянку було перераховано на рахунок ОСОБА_4 , що підтверджується відповідною квитанцією та умовами договору купівлі-продажу.

У подальшому ОСОБА_6 , 12.03.2024 року, продав належну йому земельну ділянку та садовий будинок ОСОБА_8 , який у свою чергу на підставі договору купівлі-продажу від 23.04.2024 року, зареєстрованого в реєстрі №372, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дульською Т.В. продав цей будинок та земельну ділянку ОСОБА_1 .

Факт проживання на момент розгляду справи у вказаному садовому будинку ОСОБА_2 не оспорюється стороною відповідача, а тому вважається судом доведеним.

ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2021 року, має у спільної власності інше житло за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №430399697 від 08.06.2025 ( а/с 10).

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до вимог п.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Вказаний правовий висновок визначений Верховним Судом у постановах від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, а також від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17 та від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

Верховний Суд у постановах від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

У практиці Європейського суду суд посилається на баланс вірогідностей задля оцінки обставин у справі. Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 (заява №59166/12) «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») Європейський суд з прав людини наголошує, що «У країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Правовідносини пов`язані із захистом права власності врегульовані Цивільним кодексом України ( скорочене ЦК України).

Про розгляді даної справи судом приймається до уваги баланс інтересів між захистом права власності позивачці, так як відмова у вільному володінні та користуванні власністю судом буде фактичним втручанням у право власності та захистом право на житло, про можливе порушення якого у випадку виселення зазначає сторона відповідачки.

Статтею 41 Конституції України встановлено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша), а також припис щодо неможливості протиправного позбавлення права власності та непорушності права приватної власності (частина четверта).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( ч.1 ст. 316 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів( ч.1 ст. 328 ЦК України).

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пукт 36, ECHR 2004-XI). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, пункт 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, пункт 55, ECHR 1999-VI).

Правова позиція Європейського суду з прав людини на підставі статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі "Садов`як проти України", рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі "Савіни проти України", рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії", заява N 33202/96, рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії»).

У даному випадку суд оцінуючи вищевказані баланси інтересів приходить до висновку , про те що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Позичка є легітимним власником садового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, а тому має всі передбачені законом права щодо вільного володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

У свою чергу відповідачка втратила право власності на вказані об`єкти нерухомості на підставі правочину, законність якого була підтверджена рішеннями суду, яки набрали законної сили, а тому продовжує проживати у спірному будинку який є власністю іншої особи, тобто користується чужим майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Вказане право користування чужим майном у відповідачки не встановлено договором або рішенням суду, а тому може бути встановлено виключно законом.

Також власник має право у випадку обмеження його вільного права на володіння і користування вимагати усунення такого порушення у спосіб визначений законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.08.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

На думку суду, обраний позивачем спосіб захисту права власності шляхом вимоги про виселення відповідачку є ефективним та таким що відповідає праву позивача, тобто вказані вимоги є основаними на законі.

Власник має право вільного володіння та користування своїм майном а також вправі використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, а тому заявлені вимоги є такими , що переслідують законну мету.

У відповідності до наданих сторонами доказів відповідачка має у власності частки житлового приміщення квартири, яка водночас є її зареєстрованим місцем проживання, згідно довідки ВОМІРМП УПРЕ ГУ ДМС в Одеській області №5188/11390 від 09.07.2025.

Водночас жодних документів на підтвердження того що вказана квартира не відповідає вимогам належного для проживання житлового приміщення не надано.

Враховуючи що вказана квартира знаходиться у спільної власності саме відповідачки , а тому до квартири не має доступу сторона позивача, саме відповідачка має можливість надавати всі документи на підтвердження своїх заперечень щодо наявності у неї іншого житла.

Також судом враховується той факт, що під час розгляду справи справи №522/4628/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року нерухомого майна - садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 недійсними, судами було встановлено добровільність відчуження вказаного майна ОСОБА_2 в обмін на погашення наявної кредитної заборгованості.

У сукупності вказані обставини дозволяють суду визначити що виселення ОСОБА_2 із спірного садового будинку , з урахуванням факту втручання у її прав на житло, є законним, має законну мету та відповідає критерію «необхідне в демократичному суспільстві».

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; фактична адреса проживання: АДРЕСА_4 ) про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом примусового виселення.

Виселити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з садового будинку, який належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на праві власності, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстровий номер 01, без надання іншого житлового приміщення.

Питання розподілу судових витрат вирішити у порядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 27.11.2025.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В. О. Луняченко