Справа № 372/3964/25
Провадження 2-1967/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2025 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Проць Т.В.

при секретарі Лимаренко О.О.

за участю позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2 , Володченко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Енергія» про зняття арешту з нерухомого майна, третя особа: Обухівський відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Обухівського районного суду Київської області із позовом про зняття арешту з усього майна ОСОБА_3 , який мотивувала тим, що проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_4 . Вказала, що ОСОБА_5 був квартиронаймачем комунальної квартири АДРЕСА_1 та був зареєстрований у вказаній квартирі разом з молодшим братом ОСОБА_6 . Рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради від 05.02.2010 року було видано свідоцтва про право власності на вказану квартиру по частині квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, відтак відкрилася спадщина на належну йому частини квартири. Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на все нерухоме майно ОСОБА_3 накладено арешт. Позивач просить зняти даний арешт, оскільки це порушує права її малолітньої доньки, яка є спадкоємицею за законом щодо майна померлого ОСОБА_3 .

Ухвалою судді від 24.07.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.

12.08.2025 року представник відповідача ОСОБА_2 подала через підсистему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому вказала, що позивач посилається на спір між ПрАТ «Енергія» та ОСОБА_3 , який виник у період 2003-2004 роках та був врегульований сторонами у кінці 2004 року. Однак, до матеріалів справи не додано жодного доказу, який би підтверджував існування такого спору. Разом з цим вказано, що за адресою: АДРЕСА_2 було відкрито особовий рахунок на ім`я ОСОБА_7 з 01.01.1997 року. У відомостях вказаного особового рахунку наявна інформація щодо укладення договору реструктуризації заборгованості у розмірі 2380,75 грн., яка виникла станом на 01.12.2003 року та була виплачена повністю у грудні 2005 року. Позивач не надала доказів щодо накладення арешту в інтересах ПрАТ «Енергія», а тому просить відмовити у позові, оскільки товариство є неналежним відповідачем у вказаній цивільній справ.

23.09.2025 року ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив, в якій вказала, що твердження відповідача не відповідають дійсності, оскільки борг виник станом на грудень 2003 року, на підставі чого був складений виконавчий напис нотаріуса, який надійшов до ВДВС 22.01.2004 року. Зауважила, що ОСОБА_3 був засуджений вироком Обухівського районного суду Київської області від 17.05.2003 року, який було змінено ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10.12.2003 року, однак за вказаними процесуальними документами виконавчі документи не видавались.

Ухвалою суду від 23.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, пояснила, що в ході оформлення спадщини після смерті батька її доньки, було з`ясовано, що на все його нерухоме майно накладено арешт. Оскільки в період накладення арешту на спадкове майно переважно відповідачем у справі стягувались борги за комунальні послуги, тому вважає, що саме в інтересах ПрАТ «Енергії» накладено арешт.

Представники відповідача доводи позивача зеперечили через їх безпідставність та необгрунтованість.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_2 .

Від спільного проживання мають доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про її народження.

Рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради від 05.02.2010 року було видано свідоцтва про право власності на вказану квартиру по частині квартири ОСОБА_3 та його брату ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 , в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_8 , звернулася до Обухівської державної нотаріальної контори із заявою про відкриття спадкової справи та отримання свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_3

30.06.2025 року листом за № 496/02-14 державний нотаріус повідомив ОСОБА_1 про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, оскільки виявлено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав від 30.06.2025 року за № 433444713.

04.07.2025 року Обухівський відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області повідомив, що відомості про накладання арешту на майно ОСОБА_3 відсутні у зв`язку зі знищенням архівних справ та рекомендував звернутися до суду.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).

Позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом.

За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В абзаці 2 пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам роз`яснено, що відповідачами в указаній категорії справ є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Предметом позову, який на даний час перебуває в провадженні суду, є зняття арешту з майна.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 756/2298/18 (провадження № 61-3976св21) вказано, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зроблено правовий висновок про те, що при розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу державної виконавчої служби, пов`язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження». Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. У такому самому порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 174/474/17 (провадження № 61-3822св19).

Позивач пред`явила позов до ПрАТ «Енергія», однак із встановлених судом обставин вбачається, що вказане товариство не має правового зв`язку із спірним майном й накладеним на нього арештом.

Оскільки процесуальний закон правом визначення відповідача наділяє виключно позивача, суд позбавлений можливості з власної ініціативи здійснити заміну неналежного відповідача на належного чи залучити належного відповідача до участі у справі в якості співвідповідача.

За викладених обставин, суд дійшов висновку що позивачкою заявлено позов до неналежного відповідача, а тому позов саме до ПрАТ «Енергія» є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись статтею 15, 16 ЦК України, статтями 2, 3, 12, 13, 48, 51, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Енергія» про зняття арешту з нерухомого майна, третя особа: Обухівський відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Енергія», , адреса: Київська область, м. Обухів, вул. Промислова, 1.

Повний текст рішення складено та підписано 24 листопада 2025 року.

Суддя Т.В. Проць