ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 листопада 2025 року

м. Харків

справа № 642/6768/23

провадження № 22-ц/818/3404/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

Суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участі секретаря Смелянець К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Ярослав Вікторович, про визнання правочинів удаваними за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Харченка Костянтина Сергійовича на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 07 квітня 2025 року, постановлене під головуванням судді Гримайло А.М.,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна. Просив визнати право власності за кожною із сторін по 1/2 частині квартир: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 , а також гаражний бокс № НОМЕР_1 в обслуговуючому кооперативі «ГК «РАКЕТА-2» у м. Харкові.

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання правочинів удаваними.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 07 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 . Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 . У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 13 420,20 грн. У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання правочинів удаваними відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Харченко Костянтин Сергійович просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та в частині відмови в задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 про визнання правочинів удаваними скасувати. Постановити у зазначеній частині нове рішення про задоволення зустрічної позовної заяви та відмову в задоволенні первісної позовної заяви.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог за первісним позовом та в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Вказує, що право власності на п`ять квартир було передано позивачу не шляхом укладання договору про поділ спільного майна подружжя, а шляхом укладання договорів дарування, з метою мінімізації податкового навантаження. Таким чином, станом на момент звернення позивача до суду з даною позовною заявою, між позивачем та відповідачем взагалі був відсутній спір з приводу поділу майна подружжя, адже вони у позасудовому порядку здійснили його поділ шляхом укладання договорів дарування та уповноваженням знайомого позивача правом розпорядження автомобілем з фактичним переданням йому автомобіля, а гаражний бокс взагалі не є предметом спору. Зазначає, що сторони вчинили договори дарування для приховання іншого правочину договору поділу спільного майна подружжя. Суд першої інстанції під час винесення оскаржуваного рішення керувався лише умовами договорів дарування та судом взагалі не надано оцінку спрямованості волі сторін під час укладання договорів дарування квартир та настання між ними інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені договорами дарування, у зв`язку з чим судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Шлюб між сторонами було укладено лише 08.12.2021 року, а вже 10.12.2021 року сторони уклали договори дарування квартир, за якими позивачу переходить право власності на 5 квартир. Виходячи з вищевикладеного, вважає рішення суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Натина А.О. просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимогст.367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючі частково позовні вимоги за основним позовом суд першої інстанції виходив з того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні спірних договорів дарування, що є предметом розгляду суду за зустрічним позовом, нотаріусом сторонам була роз`яснена правова природа такого виду правочину, сторони підтвердили дійсність своїх намірів та розуміння правової природи договору дарування як договору безоплатного, підтвердили відсутність будь-яких спорів по відчужуваній нерухомості; приховування фактів, які б могли мати істотне значення й були свідомо ними приховані; ознак фіктивності або удаваності правочину під час укладення даного виду правочину (договору дарування), а також у момент підписання договору усвідомлювали значення дій і могли керувати ними, розуміючи природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором, які обома сторонами повинні усвідомлюватися, а тому не вбачає підстав для визнання договорів дарування удаваними. Суд вважав, що задоволенню підлягають позовні вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку спірної нерухомості, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_4 , квартиру АДРЕСА_5 , у той час як у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 в обслуговуючому кооперативі «ГК «РАКЕТА-2» у м. Харкові слід відмовити, оскільки це майно не є спільною сумісною власністю сторін.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з реєстраційного відділу обліку населення Міністерства Внутрішніх Справ Держави Ізраїль від 29.10.2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінив особистий стан на «одружений» 02.08.2014 року (переклад виконано перекладачем Ревенко О. В.).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12.10.2023 року вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2021 року; квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 08.11.2021 року; гаражний бокс № НОМЕР_1 в обслуговуючому кооперативі «ГК «РАКЕТА-2» у м. Харкові на підставі довідки обслуговуючого кооперативу «ГК «РАКЕТА-2», дата державної реєстрації 15.09.2020 року; квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2019 року; квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2017 року; квартиру АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.2018 року.

08.12.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб в Україні.

Відповідно до договорів дарування укладених 10.12.2021 року, посвідченими приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я. В., дарувальник ОСОБА_2 передала у власність, а її чоловік обдарований ОСОБА_1 прийняв безоплатно у власність такі об`єкти нерухомого майна:

-квартиру АДРЕСА_6 договір дарування № НРР393506 (т. 1 а. с. 99);

-квартиру АДРЕСА_7 , договір дарування

№ НРР393507 (т. 1 а. с. 100) ;

-квартиру АДРЕСА_8 , договір дарування

№ НРР393508 (т. 1 а. с. 101);

-квартиру АДРЕСА_9 , договір дарування № НРР393510 (т. 1 а. с. 102);

-квартиру АДРЕСА_10 , договір дарування № НРР393509 (т. 1 а. с. 103).

Пунктом 3 зазначених договорів передбачено: сторони підтверджують, що безоплатна передача майна від дарувальника обдарованому є дійсним наміром сторін і не приховують ніяких зобов`язань обдарованого, пов`язаних з цими договорами, по відношенню до дарувальника. Сторони також стверджують, що їм зрозуміла правова природа договору дарування як договору безоплатного.

Згідно з п. 4 договорів дарування дарувальник ОСОБА_2 стверджує, що спорів по відчужуваній нерухомості немає.

З пункту 8 договорів дарування, сторони свідчать, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, не укладено під впливом помилки, насильства чи збігу тяжких обставин, не визнані в установленому для того порядку (повністю або частково) недієздатними, не перебувають у хворобливому стані, не страждають на психічний розлад та на захворювання, що перешкоджало усвідомленню при укладенні договору. Сторони не приховували фактів, які б могли мати істотне значення та були свідомо приховані ними. У момент підписання договору усвідомлювали значення дій і могли керувати ними, розуміючи природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором.

10.12.2021 року ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 була видана довіреність на право експлуатації, керування, ремонтування та слідкування за технічним станом, а також розпорядження з правом його продажу, обміну, здачі в оренду автомобіля Volkswagen beetle, 2017 року випуску, що належить їй на праві приватної власності (т. 1 а. с. 105).

З довідки Обслуговуючого Кооперативу «Гаражний Кооператив «РАКЕТА-2» від 28.08.2020 року вбачається, що ОСОБА_2 є членом кооперативу та користувачем гаражного боксу № НОМЕР_1 , технічний паспорт № НОМЕР_2 від 27.06.2011 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01; є власником гаражного боксу № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_11 згідно технічного паспорту № НОМЕР_2 , реєстраційний номер № НОМЕР_3 літ. В-1 та свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 , виданого ГБТІ 23.09.2011 року; пайовий внесок внесений повністю. (т. 1 а. с. 118).

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 посилався на те, що з 02.08.2014 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому на території Держави Ізраїль шлюбі та з вересня 2023 сторони розпочали процес розірвання шлюбу. У період перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали та оформили на ім`я відповідача квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_4 , квартиру АДРЕСА_5 , у зв`язку з чим просив визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя; здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом визнання за ними по 1/2 частини кожної із квартир.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що майно, про яке йдеться у первісній позовній заяві не належить до спільної сумісної власності подружжя, а тому не може бути предметом поділу. У період перебування у шлюбі ОСОБА_2 разом з колишнім чоловіком ОСОБА_1 за спільні кошти придбали не п`ять квартир та гаражний бокс, які ОСОБА_1 просить поділити, а десять квартир та два автомобіля. 08.12.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у м. Харкові, після чого 10.12.2021 року спільне майно було поділене шляхом передання у дар позивачу за первісним позовом інших п`яти квартир, а саме: квартири АДРЕСА_6 , квартири АДРЕСА_7 ; квартири АДРЕСА_8 , квартири АДРЕСА_9 , квартири АДРЕСА_10 . Крім того, у власність ОСОБА_1 перейшло право власності на автомобіль Volkswagen beetle, 2017 року випуску, а автомобіль Jeep Grand Chеrokee, 2017 року випуску, залишився у його власності, оскільки був оформлений на нього від початку. Крім того, 10.12.2021 року за вказівкою ОСОБА_1 з метою остаточного поділу спільного майна ОСОБА_2 на ім`я його знайомого ОСОБА_3 була видана довіреність на право розпорядження автомобілем Volkswagen beetle, 2017 року випуску, з правом його продажу. Тому вважає, що вони з відповідачем вчинили договори дарування для приховання іншого правочину договору поділу спільного майна подружжя, а тому факт існування таких удаваних правочинів позбавляє ОСОБА_1 можливості провести поділ спірного майна, тому просила визнати удаваними правочинами договори дарування квартир від 10.12.2021 року, застосувавши до вказаних договорів дарування норми, що регулюють укладення договору поділу майна подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з ч.3 ст.368 ЦК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Згідно з ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі (частина 1 статті 71 СК України), а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки (частини 4, 5 ст.71 .СК України)

У разі недосягнення такої згоди між подружжям може застосовуватися стаття 365 ЦК України, за наявності для цього відповідних підстав суд може присудити одному з подружжя річ у натурі, а іншому грошову компенсацію з підстав, передбачених цією статтею.

При розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Матеріали справи свідчать і сторонами не заперечується про те, що сторони взяли шлюб у державі Ізраїль 02.08.2014 року. За період спільного життя ними було придбано наступне майно:

-квартиру АДРЕСА_1 ;

-квартиру АДРЕСА_2 ;

-квартиру АДРЕСА_3 ;

-квартиру АДРЕСА_4 ;

-квартиру АДРЕСА_5 ;

-квартиру АДРЕСА_6 ;

-квартиру АДРЕСА_7 ;

-квартиру АДРЕСА_8 ;

-квартиру АДРЕСА_9 ;

-квартиру АДРЕСА_10 .

Право власності на дані квартири було оформлено на ОСОБА_2 .

Згідно з договорами дарування від 10.12.2021 року, посвідченими приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я. В., дарувальник ОСОБА_2 передала у власність, а її чоловік обдарований ОСОБА_1 прийняв безоплатно у власність такі об`єкти нерухомого майна:

-квартиру АДРЕСА_6 договір дарування № НРР393506 (т. 1 а. с. 99);

-квартиру АДРЕСА_7 , договір дарування

№ НРР393507 (т. 1 а. с. 100) ;

-квартиру АДРЕСА_8 , договір дарування

№ НРР393508 (т. 1 а. с. 101);

-квартиру АДРЕСА_9 , договір дарування № НРР393510 (т. 1 а. с. 102);

-квартиру АДРЕСА_10 , договір дарування № НРР393509 (т. 1 а. с. 103).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив поділити спільне майно подружжя шляхом поділу майна по 1/2 частині кожному, яке складається із: квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2021 року; квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 08.11.2021 року; квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2019 року; квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2017 року; квартиру АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.2018 року

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція також висловлена ще у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Таким чином, оскільки спірні квартири були набуті сторонами під час шлюбу вони є спільною сумісною власністю подружжя.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_2 не було заявлено заперечень щодо способу поділу майна між подружжям, яке застосував суд першої інстанції (а саме поділ спільного майна подружжя по 1/2 частині нерухомого майна придбаного під час шлюбу).

Тому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування способу поділу спільного сумісного майна подружжя, шляхом поділу по 1/2 частині, в межах позовних вимог заявлених ОСОБА_1 під час звернення до суду із позовом, та відсутності заперечень щодо такого поділу майна з боку ОСОБА_2 .

Висновок суду в цій частині відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про поділ гаражного боксу не оскаржується і судом апеляційної інстанції не переглядається.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання правочинів удаваними, судова колегія зазначає наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України). За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Правові наслідки удаваного правочину врегульовано статтею 235 ЦК України, згідно з якою удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Таким чином, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20).

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16 (провадження № 14-498цс18) зазначено: "Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним".

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 не заперечувала факт придбання спірного нерухомого майна під час спільного проживання з позивачем ОСОБА_1 за спільні кошти.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що при укладенні договорів дарування нотаріусом сторонам була роз`яснена правова природа такого виду правочину, сторони підтвердили дійсність своїх намірів та розуміння правової природи договору дарування як договору безоплатного, підтвердили відсутність будь-яких спорів по відчужуваній нерухомості; приховування фактів, які б могли мати істотне значення й були свідомо ними приховані; ознак фіктивності або удаваності правочину під час укладення даного виду правочину (договору дарування), а також у момент підписання договору усвідомлювали значення дій і могли керувати ними, розуміючи природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором, які обома сторонами повинні усвідомлюватися, а тому не вбачає підстав для визнання договорів дарування удаваними, відмовивши у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Доказів, що сторони мали на меті укласти саме договір про поділ майна подружжя, позивачкою не надано.

Даних, що при оформленні договорів дарування між сторонами було досягнуто домовленості про поділ спільного сумісного майна подружжя, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не мав претензій до поділу інших квартир, матеріали справи не містять.

У відповідності до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про доведеність зустрічних позовних вимог, тому висновок суду про відмову в задоволенні зустрічного позову є обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Харченка Костянтина Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 07 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 21.11.2025 року.