Справа №949/51/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2025 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді: Оборонової І.В.,

за участю секретаря: Волкодав А.А.,

позивачки: ОСОБА_1 ,

представника позивачки: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференцзв`язку справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Аветисян Р.М., звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та просить позбавити відповідача ОСОБА_3 батьківських прав відносно його доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що в листопаді 2018 року вона почала зустрічатися із відповідачем, від якого в січні 2019 року вона завагітніла. З того часу вона почала проживати разом із відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачка народила дитину ОСОБА_4 , батьком якої вона записала відповідача. Після пологів відповідач ще декілька днів пожив із позивачкою, а потім переїхав проживати до своїх батьків в м. Дубровиця Сарненського району Рівненської області. З моменту народження дитини, позивачка з відповідачем зустрічалась близько п`яти разів, а останній раз вони бачилися 14 лютого 2019 року. В подальшому, позивачка намагалася з ним зустрітися, але він від зустрічі відмовлявся. З першого дня народження, позивачка самостійно виховувала та забезпечувала дитину усім необхідним. У свою чергу відповідач ніякої ролі у цьому не приймав. 30 березня 2024 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_5 , у якого з її донькою склалися дуже добрі відносини, він вважає дитину своєю і планує її удочерити. Відповідач жодним чином не піклується про дитину, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я та навчанням, матеріально утримувати її не допомагає. Він не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання. Він не приймає участі у її вихованні, не спілкується, не телефонує та не відвідував її, хоча будь-яких перешкод для цього не існує. Всі питання щодо виховання дитини, вирішуються позивачкою самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Він свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а тому, на думку позивачки, позбавлення батьківських прав відповідача є необхідним для забезпечення прав доньки, так як відповідач своєю поведінкою жодним чином не впливає на її виховання.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала із викладених у позовній заяві підстав, та додатково пояснила, що за шість років відповідач навіть не познайомився зі своєю дочкою. Він ніколи не приймав участі у її вихованні. 30 березня 2024 року позивачка уклала шлюб із ОСОБА_5 , від якого нещодавно у неї народилася донька. Відповідач хоч і є біологічним батьком дочки, але своїм батьком дочка вважає вітчима, тобто теперішнього чоловіка позивачки, з яким у неї склалися доброзичливі та теплі стосунки. Крім того, її теперішній чоловік хоче удочерити дочку та дати їй своє прізвище, щоб вся сім`я була на одному прізвищі і вони разом виховували доньок, оскільки в них у шлюбі є спільна донька. Всі юридичні питання стосовно дочки, позивачка має робити з дозволу відповідача. За час поки слухається вказана справа, відповідач не вчиняв ніяких дій, щоб змінити свою поведінку, тому позивачка хоче позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 .

В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Аветисян Р.М. позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити. Додатково повідомив, що матеріали позову достатньою мірою свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Від відповідача до початку розгляду справи надійшла заява, у якій він просить розглянути зазначену цивільну справу без його участі. З рішенням суду згідний (а.с.139).

Від представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації Н. Ніколаєнко до початку розгляду справи надійшло клопотання, у якому просить розглянути справу без їх представника, а при ухваленні рішення врахувати висновок Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування №100-12903 від 09 вересня 2025 року.

Від представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області О. Лобзун до початку розгляду справи надійшла заява, у якій просить розглянути справу без її участі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона є матір`ю позивачки та бабусею її дочки. Після народження онуки, відповідач декілька днів пожив з ними, а потім він поїхав жити до батьків. Коли онуці було три чи чотири місяці, то він приїжджав до неї, але після того жодного разу не приїжджав і вона його більше не бачила. Відповідач не телефонує, щоб дізнатися, як дочка, не приймає участі у її вихованні, не цікавиться її розвитком, здоров`ям, матеріально її утримувати не допомагає. Дитина його не знає та вважає своїм батьком теперішнього чоловіка позивачки ОСОБА_5 , якого вона дуже любить.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що позивачка є її близькою подругою та кумою. Вона часто присутня на різних родинних святах позивачки, на дні народження дочки, відповідач ніколи на таких родинних святах не був, а сама дівчинка про нього ніколи не згадувала. Він не приймає участі у вихованні дочки. Своїм батьком дівчинка вважає свого вітчима, якого називає "татом", з яким у неї дуже хороші відносини.

Суд, заслухавши пояснення позивачки, представника позивачки, свідків та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_4 , а її батьками зазначено ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 10 жовтня 2019 року Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а.с.5).

21 січня 2020 року, позивачка змінила своє прізвище з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 , виданого 21 січня 2020 року Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.6).

30 березня 2024 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 30 березня 2024 року Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.7).

Як вбачається із довідки №21/2-32141 від 27 листопада 2024 року, ОСОБА_1 є працевлаштованою та має стабільний дохід (а.с.10).

Відповідно до довідки закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 318 міста Києва №17 від 08 листопада 2024 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виховується в середній групі закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 318. Її мати, ОСОБА_1 , одноособово здійснює виховання доньки та піклується про неї. Вона бере участь у батьківських зборах, регулярно спілкується з вихователями та цікавиться освітньо-виховним процесом доньки. Дитину до дитячого садочка приводять і забирають мати ОСОБА_1 , бабуся ОСОБА_6 та вітчим ОСОБА_5 . Натомість батько, ОСОБА_3 , контакту з вихователями закладу дошкільної освіти не підтримує та не спілкується з ними, до дитячого садочка не навідується та дитину з садочка не забирав. Біологічний батько жодного разу не з`являвся у закладі, не цікавився розвитком, життям, навчальним процесом та успіхами ОСОБА_11 (а.с.11).

22 червня 2020 року відповідач засвідчив приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області заяву, якою, як батько ОСОБА_4 надав згоду на зміну прізвища його дитини з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_10 » (а.с.12). Проте, як зазначає у позовній заяві позивачка, вказану заяву у органі реєстрації актів цивільного стану через відсутність довіреності на право її подавати не прийняли.

Як вбачається із копії письмових пояснень відповідача, які 12 лютого 2025 року він надав Органу опіки та піклування Дубровицької міської ради, то він по причині свого безробіття допомагав утримувати дитину ОСОБА_4 у міру своїх можливостей. Через проходження строкової служби, був об`єктивно обмежений бути присутнім у житті і вихованні дитини та надавати їй належну підтримку. Після завершення служби, обставини склалися так, що він не зміг налагодити постійний контакт з дитиною. У майбутньому має намір по мірі можливості брати належну участі у житті дитини (а.с.39).

18 березня 2025 року від позивачки на адресу суду надійшли письмові пояснення, у яких вона після ознайомлення із поясненнями відповідача зазначила, що відповідно до законодавства України, строк строкової військової служби в ЗСУ до 18 місяців. Станом на 04 березня 2025 року її дочці виповнилось 5 років і 5 місяців, а тому у відповідача було ще 3 роки та 11 місяців для налагодження контакту з дитиною та надання належної підтримки. Вона, як мати, глибоко переконана, що всесвітня пандемія та широкомасштабна війна є обставинами, які ніяк не пояснюють відсутність батька в житті дитини, а навпаки є причиною для ще більшого хвилювання та піклування. Проте відповідача не хвилювало та не хвилює доля дитини. Неодноразово під час знаходження у місті Рівному, позивачка телефонувала та писала сім`ї відповідача для зустрічі з дитиною, на що його рідні двічі мали можливість зустрітись з дитиною, але сам відповідач не виявив бажання зустрічатись. Відповідача не хвилюють інтереси та доля дитини, а виключно його власні та його репутація, про що свідчить її з відповідачем спілкування в соціальній мережі «Instagram». Донька вважає своїм батьком вітчима ОСОБА_5 і називає його "татом", а він знає улюблені іграшки доньки, імена друзів, улюблену їжу, одяг розваги, тощо (а.с.41-43). Також позивачкою долучено скриншоти переписки, яка, як вона вказує, відбувалася із відповідачем (а.с.44-50).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 1, 2 ст. 155 СК України).

Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3)жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства", виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 8 вказаного Закону, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно пункту 15 цієї постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Згідно ч.1,2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18 (провадження № 61-3357св21) вказано, що «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як вбачається із висновку Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування №100-12903 від 09 вересня 2025 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої ОСОБА_4 , 2019 року народження. Наразі дитина проживає разом з матір`ю по АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить на праві власності бабі дитини з боку матері - ОСОБА_6 . 25 лютого 2025 року посадовою особою Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Служба) проведено обстеження умов проживання ОСОБА_4 , 2019 року народження за зазначеною вище адресою та з`ясовано, що умови для проживання та виховання дитини створено належним чином. На момент проведення обстеження умов проживання ОСОБА_4 була вдома. У квартирі разом з матір`ю та дитиною проживає чоловік матері - ОСОБА_5 . Голосіївським районним в місті Києві центром соціальних служб (далі - Центр) проведено оцінку потреб сім`ї за місцем проживання матері та дитини і встановлено, що в квартирі дотримуються санітарно-гігієнічних норм, наявні продукти харчування в достатній кількості. Зі спостережень фахівців Центру, базові та психоемоційні потреби дитини забезпечуються. Під час бесіди фахівця Центру з матір`ю дитини, вона розповіла, що з моменту народження, батько не бачив доньку та не бере участі у її вихованні та утриманні. У березні 2024 року жінка вийшла заміж за ОСОБА_5 , з яким у доньки склалися доброзичливі та теплі стосунки. Дитина називає вітчима татом, оскільки ніколи не бачила біологічного батька ОСОБА_4 . Мати дитини - ОСОБА_1 надала підтверджуючі документи, що працевлаштована та має дохід. Ознак психіатричних та наркологічних захворювань не має. За інформацією закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 318 міста Києва від 17 лютого 2025 року, ОСОБА_4 , 2019 року народження, виховується у середній групі закладу з 18 березня 2024 року по теперішній час. Мати приділяє значну увагу вихованню дитини, залучена до освітнього та виховного процесу ОСОБА_11 . Дитину до дитячого садочку приводить і забирає мати, баба дитини з боку матері - ОСОБА_6 та вітчим - ОСОБА_5 . Натомість батько, ОСОБА_3 , контакту з вихователями закладу не підтримує, не цікавиться вихованням та розвитком дитини і участі у вихованні ОСОБА_11 не бере. Матір`ю долучено до матеріалів справи декларації про надання первинної медичної допомоги дітям, укладені з лікарем КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» ОСОБА_13 з 21 серпня 2024 року. За інформацією КНП «ЦПМСД № 1» Голосіївського району міста Києва, на огляд при захворюваннях та профілактичних прийомах дитину приводить мати. Під час роботи з психологом малолітня ОСОБА_4 повідомила, що проживає разом із матір`ю та батьком (дитина сприймає своїм батьком вітчима ОСОБА_14 ). За результатами проведеної роботи психологом Центру встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має прихильність до матері ОСОБА_1 та вітчима ОСОБА_5 . Отже, з матеріалів справи та з`ясованих Службою обставин вбачається, що біологічний батько ОСОБА_3 не займається вихованням та утриманням дитини з народження (з 2019 року) У добровільному порядку коштів на утримання, аліментів не сплачує. Він зареєстрований по АДРЕСА_2 . За інформацією Служби у справах дітей Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області від 13 лютого 2025 року ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживає, проходить службу у Збройних силах України у військовій частині НОМЕР_4 Національної гвардії України. З пояснень ОСОБА_3 , наданих засобом телефонного зв`язку та бесід, проведених фахівцями Служби у справах дітей Дубровицької міської ради з його матір`ю встановлено, що він заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_4 , 2019 року народження. На засідання Комісії з питань захисту прав дитини 21 травня 2025 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 запрошені рекомендованими листами за місцем реєстрації та листами, надісланими через застосунок «Vіber». Від ОСОБА_3 отримано повідомлення засобом стільникового зв`язку «Vіber» про те, що він перебуває в бункері під Покровськом, а тому з`явитись на Комісію не зможе. В подальшому ОСОБА_3 був повторно запрошений на засідання Комісії з питань захисту прав дитини на 06 серпня 2025 року засобом стільникового зв`язку «Vіber», але він повідомив, що після поранення перебуває в реабілітаційному центрі, а тому з`явитися на засідання Комісії не зможе. Потім ОСОБА_3 був втретє запрошений на засідання Комісії з питань захисту прав дитини на 03 вересня 2025 року, але він на засідання Комісії не з`явився та не надав будь-яких пояснень, члени комісії намагалися зв`язатись з батьком безпосередньо на засіданні комісії за допомогою засобу стільникову зв`язку «Vіber», але на зв`язок він не вийшов. Враховуючи вищевикладене Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає, що розглянуті документи та відсутність дій з боку ОСОБА_3 щодо зміни обставин, які призвели до відсутності його в житті дитини, дають підстави вважати свідомим ухилення ним від виконання батьківських обов`язків, а зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою впливу на особу, вважає за доцільне залишити вирішення цього питання на розсуд суду (а.с.118-119).

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 та ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріально забезпечувати та утримувати її.

Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав по відношенню до своїх дітей за ухилення від виконання батьківських обов`язків.

При ухваленні рішення суд, відповідно до вимог п. 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., також враховує, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини.

Згідно статтей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст.150 СК України.

Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.

ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією.

Судом встановлено, що відповідач з 2019 року зовсім не спілкується з донькою. Тому суд приходить до висновку, що ним свідомо обрано такі життєві умови, за яких він не бере участь у вихованні доньки, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Будь-яких доказів, які б свідчили про бажання відповідача встановити чи налагодити спілкування із дитиною, сприяти її матеріальному забезпеченню та приймати участь в її житті, ним не подано. Натомість суд звертає увагу, що відповідачем жодних дій, які б реально свідчили про його бажання підтримувати зв`язок із дитиною, займатися її вихованням та утриманням, не вчиняється. Натомість його байдуже ставлення до долі дитини, свідчить про відсутність до неї інтересу реального бажання змінити свою поведінку. Разом із тим, як встановлено в судовому засіданні, дитина повністю знаходяться на забезпеченні позивачки, яка її виховує та дбає про її духовний розвиток.

На підставі наданих суду доказів, судом встановлено, що відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами та станом здоров`я, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, її навчанням, підготовкою до самостійного життя. Він не забезпечує її необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання. Він не спілкується з дитиною, не створює умов для отримання нею освіти, не виявляє турботи та інтересу до її життя, не розуміє її потреб, не надає підтримки, внаслідок чого створились умови, які шкодять інтересам дитини. Він не виконує покладених на нього законом обов`язків щодо педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Вищезазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює, як ухилення відповідача від виховання своєї дитини, свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками та відсутності серйозного ставлення до дитини, байдужості до її долі.

Аналізуючи зазначені обставини справи, суд приходить до висновку, що є достатні підстави вважати, що в діях відповідача є свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, повна байдужість до подальшої долі та життя своєї дитини, що можна кваліфікувати як свідомо обрану ним винну поведінку у формі бездіяльності, внаслідок якої він повністю самоусунувся від виконання таких обов`язків, покладених на нього законом та нормами суспільної моралі, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та байдуже відноситься до долі дитини.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком його винної та умисної поведінки та є підставою для позбавлення його батьківських прав, а тому, виходячи з наведених норм закону, встановлених судом обставин справи і визначених відповідно до них правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задоволити та позбавити відповідача батьківських прав відносно його доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки це буде відповідати інтересам дитини.

Крім того, позбавлення відповідача батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє відповідача права на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

На підставі ст.ст.19, 141, 150, 155, 164-166, 180-183, 191 Сімейного Кодексу України, керуючись ст. 5 Закону України "Про судовий збір" ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав задоволити.

Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області в Рівненський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 19 листопада 2025 року о 16.00 год.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , паспорт громадянина України ID-картка № НОМЕР_6 від 05 лютого 2020 року, орган, що видав 8024.

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер, а також серія та номер паспорта невідомі.

Третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області, вулиця Воробинська, 16, м. Дубровиця Сарненський район Рівненська область .

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, вул. Велика Васильківська, буд. 58, м.Київ, .

Суддя: підпис

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького

районного суду

Рівненської області Оборонова І.В.