головуючий у суді І інстанції Бражник Н.М.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 листопада 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивувала тим, що 16 серпня 2023 року ОСОБА_1 взяла у ОСОБА_2 у борг 13 300 дол. США, зі сплатою щомісячно 1 % за користування коштами, зобов`язувалася повернути позику до 1 жовтня 2023 року, що підтверджується відповідною розпискою.

Не бажаючи звертатися до суду позивачка неодноразово зверталась до відповідачки із усним проханням повернути кошти, проте отримувала стверджувальну відповідь про те, що борг буде нею повернутий найближчим часом.

30 жовтня 2024 року у порядку досудового врегулювання спору на адресу фактичного місця проживання відповідачки позивачка направила вимогу про повернення боргу. Зазначена вимога відповідачкою не отримана та повернута відправнику.

Станом на дату звернення з позовом до суду відповідачка позику не повернула, проценти за користування позикою не сплатила.

На підставі викладеного просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 13 300 дол. США, 467,96 дол. США -3 % річних, 2 128 дол. США - відсотки за користування позикою, витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу правову допомогу.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позикизадоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 13 300 доларів США, 467 доларів США 96 центів - 3 % річних, 2 128 - відсотки за користування позикою.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 6 620 гривень 05 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 83 000 гривень.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Кочмарьової Тетяни Сергіївни про виправлення описки у судовому рішенні задоволено.

Виправлено описку, допущену в резолютивній частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, а саме:

Абзац другий резолютивної частини рішення викладено у наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 13 300 доларів США, 467 доларів США 96 центів - 3 % річних, 2 128 доларів США - відсотки за користування позикою.».

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Омельчук С.Л. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки поясненням відповідачки, яка вказала, що дійсно позичала у позивачки грошові кошти, проте не за розпискою, яка долучена позивачкою до позову, а за іншою розпискою, яка знаходиться у позивача. 16 серпня 2023 року відповідачка повертала для позивачки грошові кошти, які позичала у останньої за іншою борговою розпискою. В свою чергу, позивачка, не засвідчила у розписці факт повернення боржником грошових коштів, а зобов`язала відповідачку скласти іншу (фіктивну) розписку. Таким чином, станом на 16 серпня 2023 року факту передачі коштів позикодавцем для позичальника не було і, навпаки, кошти передавались позичальником для позикодавця (кредитора) за іншою розпискою.

Відтак вказує, що у розпорядженні позивача є декілька розписок, складених відповідачкою. Проте, як зазначено вище, розписка, яка датована 16 серпня 2023 року є фіктивною.

Вважає, що суд був зобов`язаний надати правову оцінку доводам відповідачки та спростувати їх, задовольняючи позовні вимоги. Натомість, як зазначено вище, суд першої інстанції вказав, що відповідачка визнала заявлені позивачем позовні вимоги. Відповідачка стверджує, що її доводи підтверджуються звукозаписом судового засідання.

Окрім того, звертає увагу, що задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд неправомірно та безпідставно задовольнив у повному обсязі вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача значно завищену суму судових витрат на правничу допомогу у розмірі 83 000 грн, проте, з огляду на наведені обставини, суд мав відмовити у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу.

Зазначає, що представником позивача було надано консультації, підготовлено лише вимогу про повернення боргу та позовну заяву про стягнення боргу за договором позики. Позовна заява за своїм змістом складається всього з трьох сторінок, оскільки справа не відноситься до категорії складних справ. У розрахунку витрат на професійну правничу допомогу не зазначено кількості годин, витрачених адвокатом на правничу допомогу та не зазначено будь-якого іншого переліку роботи. Крім того, представник позивача не була присутня на всіх судових засіданнях у суді першої інстанції. Проте, суд першої інстанції безпідставно не врахував зазначених вище обставин та неправомірно стягнув значно завищену суму витрат на правничу допомогу, хоча, як зазначено вище, мав відмовити у задоволенні відповідного клопотання, оскільки його копія не направлялась стороні відповідача.

25 вересня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Кочмарьової Т.С., в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що відповідачкою не було надано в суді першої інстанції жодних доказів на спростування позовних вимог. Твердження в апеляційній скарзі про іншу суму позики, погашення боргу, фіктивності розписки також нічим не підтверджені.

Зазначає, що відповідачка була обізнана з розміром судових витрат позивачки. Клопотання, подане через систему «Електронний суд» 7 квітня 2025 року містило тільки прохання вирішити питання розподілу судових витрат вже на підставі доказів, які містилися в матеріалах справи. Дане клопотання розглядалося в судовому засіданні за участю відповідачки, матеріали справи не містять клопотання відповідачки про зменшення судових витрат, також при розгляді справи по суті відповідачка жодним чином не заперечувала проти такого розміру.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Кочмарьова Т.С. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Омельчук С.Л. просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове про відмову у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі відповідач вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки оскаржуване рішення ухвалене 14 квітня 2025 року. Вказує, що як вбачається з тексту рішення, попереднє судове засідання призначалось на 9 квітня 2025року. Тобто, наступне судове засідання, в якому було ухвалене оскаржуване рішення, призначене до розгляду через 5 днів без вручення стороні відповідача за п`ять днів до судового засідання повістки-повідомлення, чим грубо порушено вимоги процесуального права, а саме ст. 128 ч. 5 ЦПК України.

Так, перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, встановлено наступне.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Так, відповідно до ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 6 грудня 2024 року про відкриття провадження у справі, підготовче судове засідання було призначено на 28 січня 2025 року, яке не відбулося по причині неприбуття в судове засідання відповідачки.

Наступне підготовче засіданні 26 лютого 2025 року відбулося за участю відповідача та представника позивачки (а.с. 34-35).З протоколу судового засідання вбачається, що суддею було роз`яснено всі права відповідача, право скористатися правовою допомогою, подати відзив на позовну заяву. Відповідачка повідомила, що звертатись за правовою допомогою до адвокатів не бажає, визнавала борг та не заперечувала перейти до розгляду справи по суті.

Розгляд справи по суті відбувся 9 квітня 2025 року (протокол судового засідання а.с. 52-53). В судовому засіданні було повідомлено сторонам, що оголошення судового рішення відбудеться 14 квітня 2025 року.

Вищевикладене спростовує твердження представника відповідачки, що попереднє судове засідання відбулося 9 квітня 2025 року,а вже по суті - 14 квітня 2025 року, про яке відповідачка не була повідомлена.

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка факт написання розписки та отримання від позивачки коштів у розмірі 13 300 дол. США підтвердила, борг визнала, тому дійшов висновку про стягнення на користь позивачки боргу з урахуванням процентів за користування коштами.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 16 серпня 2023 року ОСОБА_1 власноручно написала розписку про те, що отримала у борг у ОСОБА_2 13300 дол. США, які зобов`язується повернути до 01 жовтня 2023 року, зі сплатою 1 % щомісяця за користування коштами (а. с. 6).

Відповідно до розрахунку боргу з 1 жовтня 2023 року до 03 грудня 2024 року основна сума боргу становить - 13 300 дол. США, 3 % річних - 467,96 дол. США, 1 % за користування позикою - 2 128 дол. США (а. с. 5).

30 жовтня 2024 року адвокат Кочмарьова Т.С., як представник ОСОБА_2 , направила на адресу ОСОБА_1 вимогу про повернення позики у розмірі 13 300 дол. США та відсотків за користування. Поштове відправлення № 498 (а. с. 8).

За даними офіційного сайту Акціонерного товариства «УКРПОШТА» зазначене поштове відправлення повернуто відправнику із відміткою «За закінченням терміну зберігання» (а. с. 9).

Між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачкою взятих на себе зобов`язань за договором позики у іноземній валюті.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

З огляду на ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Зазначені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 22 вересня 2021 року у справі №520/11358/15-ц дійшов висновку про те, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. ст. 627 - 629 та 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами і є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, із розписки від 16 серпня 2023 року вбачається, що розмір позики становив 13 300 дол. США, термін повернення позики визначений - до 01 жовтня 2023 року, зі сплатою 1 % щомісячно за користування коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що видана відповідачем позивачеві розписка у розумінні ЦК України є договором позики.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідачка, як позичальник свої зобов`язання не виконала, борг не повернула, факту отримання коштів на умовах визначених у розписці не заперечувала.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно з вимогами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Термін виконання зобов`язання відповідачкою визначений до 01 жовтня 2023 року.

За умовами договору (розписки) відповідачка отримала від позивачки кошти в розмірі 13 300 дол. США.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16 квітня 1991 року № 959-XII.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Суд першої інстанції установивши, що відповідачка факт написання розписки та отримання від позивачки коштів у розмірі 13 300 дол. США підтвердила, борг визнала, дійшов правильного висновку про те, що на користь позивачки борг, з урахуванням процентів за користування коштами, підлягає стягненню у судовому порядку у іноземній валюті, яка визначена у розписці.

Відповідачкою не було надано в суді першої інстанції жодних доказів на спростування позовних вимог. Твердження представника відповідачки в апеляційній скарзі про іншу суму позики, погашення боргу, фіктивності розписки також нічим не підтверджені.

При цьому слід звернути увагу, що сторона відповідача в апеляційній скарзі також зазначає, що отримувала в борг кошти від позивачки.

Також колегія суддів погоджується із стягнутим судом першої інстанції розміром трьох відсотків у розмірі 467,96 дол. США. та 2 128 - відсотками за користування позикою.

Апеляційна скарга не містить доводів в цій частині, а також не містить доводів щодо неправильного їхнього розрахунку.

Щодо розподілу судових витрат

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Суд також повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, виснувала про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. При цьому зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як вбачається із матеріалів справи на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвокат Кочмарьова Т.С. долучила до позовної заяви: копію Договору про надання правової допомоги від 25 жовтня 2024 року № 25/10-24, додаткову угоду № 1 до зазначеного Договору від 25 жовтня 2024 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої допомоги, платіжну інструкцію від 11 листопада 2024 року № @2PL986495 на суму 12 000 грн, призначення платежу оплата за послуги згідно з договором від 25 жовтня 2024 року № 25/10-24, ОСОБА_2., прибутковий касовий ордер від 02 грудня 2024 року № 021 на суму 8 000 грн, прийнято від ОСОБА_1 на підставі додаткової угоди № 1 до зазначеного Договору від 25 жовтня 2024 року.

Як вбачається з умов додаткової угоди № 1 до Договору про надання правової допомоги від 25 жовтня 2024 року виконавець - Адвокатське бюро «Кочмарьової Тетяни» зобов`язується надати замовнику - ОСОБА_2 правничу допомогу у цивільній справі за позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою, а саме ознайомлення та надання консультацій у справі, подання вимоги до боржника в порядку досудового врегулювання спору, написання та подача позовної заяви, представництво інтересів у суді першої, апеляційної, касаційної інстанції. Вартість послуг складає: 20 000 грн - за надані консультації у справі, подання вимоги до боржника в порядку досудового врегулювання спору, написання та подача позовної заяви, представництво інтересів у суді першої інстанції; 63 000 грн - винагорода за прийняття рішення на користь клієнта.

08 квітня 2025 року Вх. № 17069 представник позивачки через систему «Електронний суд» подала клопотання про стягнення судових витрат до якого долучила розрахунок витрат на професійну правничу допомогу за додатковою угодою № 1 до Договору про надання правової допомоги від 25 жовтня 2024 року на суму 83 000 грн, з них: 20 000 грн - за надані консультації у справі, подання вимоги до боржника в порядку досудового врегулювання спору, написання та подача позовної заяви, представництво інтересів у суді першої інстанції; 63 000 грн - винагорода за прийняття рішення на користь клієнта.

Відповідачка заяви про зменшення судових витрат не подавала, у судовому засіданні заперечень щодо розміру судових витрат на правничу допомогу не висловила, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення таких витрат, а саме у заявленому розмірі 83 000 грн.

Доводи апеляційної скарги висновок суду першої інстанції в цій частині не спростовують, оскільки не погоджуючись із розміром витрат на правничу допомогу, сторона відповідача не була позбавлена можливості подати ще до суду першої інстанції клопотання про зменшення таких витрат.

Як вбачається із матеріалів справи, у суді апеляційної інстанції сторона позивача також заяви клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу у апеляційному суді у розмірі 10 000 грн.

Як свідчать матеріали справи, правову допомогу позивачці по даній справі на стадії апеляційного оскарження продовжує надавати адвокат Кочмарьова Т.С. на підставі договору №25/10-24 від 25.10.2024 року(надалі - Договір).

Вартість послуг адвоката та порядок оплати зазначені в Додатковій угоді №1 від 25 жовтня 2024 року до Договору (наявна в матеріалах справи) та №2 від 12 вересня 2025 року до Договору.

Загальний розмір понесених витрат позивачки на правову допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції становить 10 000 грн та зазначений в розрахунку, який разом з доказами оплати наявні в матеріалах справи.

Також в якості доказів стороною позивача надано докази направлення відзиву із доказами понесення витрат на правничу допомогу стороні відповідача.

Матеріали справи не містять клопотання сторони відповідача про зменшення розміру витрат на правову допомогу, з урахуванням того, що відповідачу був направлений відзив з доказами понесення витрат на правничу допомогу у апеляційному суді ще 25 вересня 2025 року (а.с. 144).

Таким чином, на переконання колегії суддів витрати на правничу допомогу понесені стороною позивача у розмірі 10 000 грн у апеляційному суді також підтверджені належними доказами та підлягають стягненню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба