ПОСТАНОВА

Іменем України

29 жовтня 2025 року м. Кропивницький

справа № 389/252/24

провадження № 22-ц/4809/1271/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 травня 2025 року у складі головуючого судді Савельєвої О. В.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов та рішення суду першої інстанції.

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила встановити факт її спільного проживання разом з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з травня 2020 року по січень 2023 року та визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку саманного, обкладеного цеглою, позначеного на плані літ «А», загальною площею 63,7 кв.м., в тому числі житловою площею 40,3 кв.м., має веранду літ. «а», веранду літ.«а1», веранду літ. «а2» та господарсько-побутові будівлі та споруди, що до нього прилягають: сарай літ. «Б», прибудова літ. «б», вбиральня літ. «В», погріб літ. «Г», сарай літ. «Д», огорожа літ. «N», розташованого на земельній ділянці площею 0,0602 га, кадастровий номер 0:50:294:0113, залишивши у власності відповідача 1/2 частку вказаного майна.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що вона з відповідачем почала зустрічатися у 2016 року, вони планували спільне подружнє життя, однак разом не проживали у зв`язку з відсутністю житла.

Від стосунків мають спільного сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Своє батьківство по відношенню до сина відповідач визнав в органах РАГС лише в січні 2023 року.

Через скрутне матеріальне становище вони вимушені були заощаджувати в сімейному бюджеті та вишукувати будь-яке джерело доходів, тому від народження сина вона була зареєстрована як одинока мати і отримувала від держави соціальну допомогу як одинока мати 2 дітей та як малозабезпечена родина.

Навесні 2020 року позивачка знайшла будинок, який можна було придбати, виплативши за нього гроші частинами. Домовленість з власником будинку була оформлена у вигляді письмової розписки. У квітні 2020 року, коли ОСОБА_2 був на заробітках в Польщі, вона передала продавцеві перші 300 доларів США, а в травні 2020 року ще 1 500 доларів США. З цієї суми більше 1 000 доларів США вона назбирала самостійно з соціальних виплат, отримавши виплату по народженню меншої дитини та виплати одинокій матері і малозабезпеченій родині. Іншу частину суми надав ОСОБА_2 , після чого власник будинку віддала їм ключі і дозволила вселитися в будинок.

З травня 2020 року вона з ОСОБА_2 та дітьми почали проживати разом в одному помешканні як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.

За період спільного проживання між ними склалися фактичні шлюбні відносини, вони вели спільне господарство та побут, мали спільний бюджет, взаємні права і обов`язки, тобто вважали себе подружжям. Кожен працював, спільною працею і заробленими коштами намагалися збільшити своє майно.

Після сплати всієї вартості будинку двома платежами в 1 000 та 1 200 доларів США, здійснених за рахунок їх спільних з ОСОБА_2 коштів, 20 травня 2021 року було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку.

Позивачка зазначила, що оскільки в той час вона займалася дітьми, ОСОБА_2 сам поїхав до нотаріуса оформлювати цей договір.

В січні 2023 року їх стосунки з відповідачем припинилися.

Вказала, що за весь час вона ніколи не читала зміст договору купівлі-продажу і лише зараз, ознайомившись з текстом, дізналася, що ОСОБА_2 оформив будинок лише на себе. При цьому в договорі він стверджував, що житловий будинок набувається ним самостійно, за власні кошти, однією сім`єю без укладення шлюбу на той час не проживав.

Позивачка вважає, що зазначений житловий будинок є спільним її з ОСОБА_2 майном, оскільки був придбаний за спільні кошти в той час, коли вони проживали однією сім`єю як чоловік і дружина, а тому цей будинок підлягає поділу між ними в рівних частках як спільна сумісна власність подружжя, в порядку, передбаченому ст. 74 СК України.

Представник відповідача адвокат Болотських А. Ю. подала відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вказала, що позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу, при цьому долучена довідка квартального комітету не може підтвердити той факт, що позивачка разом з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки в розумінні ст.3 СК України.

Крім того, зазначила, що всі доводи позивачки щодо придбання будинку за рахунок спільних коштів також не підтверджені жодними належними доказами. Зокрема, яку саме суму позивачка назбирала особисто на перший внесок за будинок, а яку суму вніс відповідач, вона точно не зазначає. При цьому, доказ у вигляді договору - розписки є недопустимим, оскільки документ складений різними почерками, що викликає сумніви щодо його автентичності. Після виплати всієї вартості будинку, яка була здійснена за рахунок саме коштів відповідача, і був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу (а.с.97-102 том 1).

Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 травня 2025 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку у спільному сумісному майні.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500 (сім тисяч п`ятсот) грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Решту судових витрат віднесено на рахунок позивачки.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що позивачкою доведено, що вона в період з травня 2020 року до січня 2023 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 як дружина з чоловіком без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки впродовж того періоду вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Зі слів представника відповідача, він не заперечував, що між ним та позивачкою в спірний період були інтимні стосунки. Суд вказав, що представник відповідача не довела належними доказами, що відповідач у вказаний період проживав самостійно за іншою адресою. Заперечення проти позову ґрунтувалися виключно на відсутності спільного бюджету та перебуванні відповідача у спірний період за кордоном. Проте, з огляду на закордонний паспорт відповідача, за кордон він виїздив двічі, де перебував нетривалий період, а саме з 01.03.2020 до 13.05.2020 та з 23.09.2020 до 20.12.2020. Докази того, що відповідач, перебуваючи в Україні, проживав окремо від позивачки, створював власний побут, в матеріалах справи відсутні. Так само суду не надано доказів того, що проживання сторін в одному помешканні було на договірній основі.

Суд дійшов висновків, що оскільки спірний житловий будинок придбаний у 2021 році, тобто під час спільного проживання сторін як подружжя, тому цей будинок є їх спільним сумісним майном, який підлягає поділу між ними шляхом визнання за ними права власності, з визначенням ідеальних часток кожного в спірному майні.

При цьому, відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд посилався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц, згідно з яким при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновків, що в цій справі метою заявленого позивачкою позову є поділ спільного сумісного майна, підстав для задоволення вимог про визнання спірного майна об`єктом спільного сумісного майна немає, тому ці вимоги задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Болотських Альбіна Юріївна, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 травня 2025 року та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вказано, що суд першої інстанції не надав належної оцінки договору купівлі-продажу спірного будинку від 20 травня 2021 року. Так, в пункті 1.9 цього договору покупець ОСОБА_2 доводить до відома та повідомляє усім зацікавленим особам , що житловий будинок набувається ним самостійно, за власні кошти, в зареєстрованому шлюбі не перебував на момент укладення договору та не з ким не проживав однією сім`єю без укладення шлюбу. До того ж, грошові кошти, що витрачались ним на придбання спірного будинку не були спільною сумісною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на придбання будинку відсутні (у тому числі і відповідно до ст. 65, 74, 97 Сімейного кодексу України).

Зазначено, що нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 здійснювалось без участі ОСОБА_1 , що є зрозумілим та знаходить своє пояснення у тому, що житловий будинок відповідачем набутий самостійно, за власні кошти, у зареєстрованому шлюбі з позивачкою ОСОБА_2 не перебував, не проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з позивачкою та ознаки такого проживання відсутні. Під час наміру відповідача придбати житловий будинок та укласти договір купівлі-продажу домовленостей між сторонами про спільний будинок не було.

Вказано, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження наявності у позивачки джерел доходу (крім державної допомоги) за рахунок яких позивачка могла б приймати участь у придбанні спірного майна. Висновок суду про те, що ОСОБА_1 в 2020 році отримувала державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям, одноразову допомогу при народженні 1-єї дитини та щомісячну допомогу на 2 дітей одиноким матерям, сукупний розмір якої за 2020 рік становив 77 761 грн 55 коп та з урахуванням курсу долара згідно з офіційним курсом НБУ станом на дні внесення позивачкою перших двох платежів, вона мала змогу з власних коштів сплатити перші внески за будинок, які становили майже половину його вартості, є хибними.

Натомість, зазначила, що відповідач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що протягом 2016-2022 років мав постійний стабільний дохід, 4 роки з яких перебував на службі ЗСУ (фактично перебував на державному забезпеченні), в подальшому їздив на заробітки за кордон (де був забезпечений житлом).

Стверджує, що сам по собі факт перебування у близьких стосунках не може свідчити про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали в період 2016-2022 років однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки позивачка не надала належні та допустимі докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків.

Акцентує увагу, що суд першої інстанції достеменно не встановив чи були ОСОБА_2 та ОСОБА_1 пов`язані спільним побутом та чи мали взаємні права та обов`язки, як подружжя; спірне майно набуте ними за час спільного проживання та в результаті спільної праці (майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї ) та за спільні грошові кошти чи сторони проживали окремо та мали окремий бюджет. Враховуючи вказане, зауважила, що встановлення цих фактів є вирішальним для поділу спірного майна, або навпаки відмова у такому поділі, оскільки спірне майно не є можливим вважати спільною сумісною власністю подружжя, оскільки факт спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період протягом якого було придбано спірне майно не встановлено

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки адвокат Перемот О. Г. заперечила щодо доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначила, що модель сім`ї, яку побудували позивачка і відповідач, не була класичною в розумінні джерел походження спільного майна, де кожен з членів сім`ї кожен місяць приносить додому зароблені кошти, з яких частина відкладається на придбання спільного майна. Однак, коли ОСОБА_2 у травні 2020 року вселився як член сім`ї позивачки (не орендар, не квартирант) до чужого будинку, за продаж якого домовилася ОСОБА_4 і сплатила перші 1500 доларів США заощаджених нею соціальних виплат, в тому числі і від допомоги по народженню спільної з відповідачем дитини, то це і є визнанням ним обставини ведення спільного з позивачкою господарства і початком взаємних прав і обов`язків членів однієї родини.

Вказала, що позивачкою надано належні докази спільного проживання і ведення спільного господарства.

Всі заперечення відповідача ґрунтувалися на тому, що він нібито працював і мав кошти для придбання будинку самостійно, але доказів наявності у нього цих коштів відповідач суду не надав (а.с.225-227 том 1).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника відповідача адвоката Болотських А. Ю., представника позивачки адвоката Перемот О. Г., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції судом встановлено та не спростовано сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зустрічалися з 2016 року, в 2019 році позивачка завагітніла і ІНФОРМАЦІЯ_4 народила сина ОСОБА_3 . В свідоцтві про його народження серії НОМЕР_1 (виданого 18 січня 2023 року повторно) відповідач записаний батьком дитини.

При цьому, при народженні відомості про батька дитини були зазначені за вказівкою матері відповідно до ч.1 ст.135 СК України, а 18 січня 2023 року, на підставі заяви батька та матері про визнання батьківства, в актовий запис про народження дитини були внесені зміни, а саме: батьком дитини записаний відповідач, прізвище дитини « ОСОБА_5 » змінене на прізвище батька « ОСОБА_6 », про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №1 від 15 січня 2024 року (а.с.7-8 том 1).

Згідно з довідкою від 18 квітня 2023 року №39, виданою головою квартального комітету №33 м. Знам`янка, позивачка з 14 травня 2020 року проживала разом з ОСОБА_2 та двома дітьми за адресою: АДРЕСА_1 , де вели спільне господарство (а.с.9 том 1).

Відповідно до довідок, виданих Управлінням соціального захисту населення Кропивницької РДА, позивачка знаходиться на обліку у вказаній установі та отримує: державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям, розмір якої за 2020 рік склав 30 614 грн 72 коп; щомісячну одноразову допомогу при народженні 1-єї дитини, розмір якої за 2020 рік склав 10 320 грн; щомісячну допомогу на 2 дітей одиноким матерям, розмір якої за 2020 рік склав 36 826 грн 83 коп (а.с.14-16 том 1)

Згідно оригіналу договору-розписки від 21 квітня 2020 року, ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_4 ( ОСОБА_8 ) залогову суму в розмірі 300 доларів США за будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . За попередньою домовленістю вартість будинку становить 4 000 доларів США та виплачується частками. Разом з будинком також у власність передавалося наявне в будинку майно (а.с.120-121 том 1). Вказана договір-розписка підписаний ОСОБА_7 та позивачкою 21 квітня 2020 року. Також в його оригіналі наявні записи: «15.05.20 получила 1 500 доларів», «24.12.2020 получили 1 000 доларів», «29.04.2021 отримала 1 200 доларів».

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 травня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Знам`янського міського нотаріального округу Гріцик Н. М. за реєстровим №401, ОСОБА_7 (продавець) продала ОСОБА_2 (покупцю) житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за 112 000 грн, які покупець сплатив продавцю повністю до оформлення цього договору.

Згідно з п.1.9 вказаного Договору, покупець доводить до відома продавця та повідомляє усім зацікавленим особам, що житловий будинок набувається ним самостійно, за власні кошти, та підтверджує той факт, що в зареєстрованому шлюбі він не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу. Грошові кошти, що витрачаються ним на придбання будинку, не є спільною сумісною власністю, а є його особистою власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на придбання будинку, відсутні (у тому числі і відповідно до ст. 65, 74, 97 СК України). Продавцю цей факт відомий (а.с.17-19 том 1).

Право приватної власності ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок зареєстроване 20 травня 2021 року (номер запису 42048459), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №257499878 від 20 травня 2021 року (а.с.20 том 1).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України (форма ОК-5) за період з 2014 року до 2023 року, відповідач протягом вказаних років офіційно був працевлаштований, мав стабільний дохід (а.с.83-85 том 1). Водночас, у період з липня 2019 року по грудень 2020 року відповідач офіційно в Україні не працював, доходи відсутні. Сторонами не заперечувалося, що в цей період відповідач періодично їздив за кордон на заробітки, що також підтверджується копією закордонного паспорту відповідача (а.с.86-87 том 1).

Відповідно до копії військового квитка серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 20 січня 2023 року призваний у Збройні Сили України по мобілізації на підставі Указу Президента України України №758/2022 (а.с.90-95 том 1).

Згідно з довідкою форми 5 №191/1760 від 26 лютого 2024 року, виданої командиром військової частини НОМЕР_3 , відповідач перебуває на військовій службі у вказаній військовій частині з 20 січня 2023 року (а.с.89 том 1).

Згідно довідки форми ОК-5, з січня 2023 року відповідач отримував заробітну плату, перебуваючи на військовій службі.

Позивачка (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) 21 жовтня 2023 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 і після одруження їй присвоєно прізвище чоловіка « ОСОБА_8 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 (а.с.6 том 1).

Будучи допитаною в якості свідка, за її згодою, позивачка показала, що після народження дитини вона з ОСОБА_2 з грудня 2019 року до лютого 2020 року проживали у її батьків. Потім він поїхав за кордон, а вона в цей час домовилася з ОСОБА_7 про придбання будинку по АДРЕСА_1 . В березні 2020 року вона приїхала подивитися будинок і через 2 тижні вони з продавцем склали розписку. Ця розписка була написана, оскільки у неї не було повної суми грошей за придбання будинку, вартість якого складала 4 000 доларів США. Придбання будинку з ОСОБА_2 вона не узгоджувала, а поставила вже перед фактом. Він був проти купівлі саме цього будинку, хотів в іншому місці. Розписку писала ОСОБА_7 , а вона потім вписувала в неї суми коштів, які віддавала. Це була ініціатива продавця. Коли вони домовилися про продаж, вона з власних коштів сплатила аванс в сумі 300 доларів США. В будинок вона та ОСОБА_2 вселилися в травні 2020 року, в той же день вона віддала продавцю ще 1 500 доларів США, це також були її особисті кошти. Наступні виплати здійснювалися за рахунок їх спільних з ОСОБА_2 коштів. Її особистих коштів там було небагато, загалом то були гроші ОСОБА_2 . Вони спільно почали жити в цьому будинку, вона вважала їх родиною. Перші два місяці він давав по 1 000 грн в місяць на продукти, більше нічого, вона витрачала власні кошти на утримання дітей, на сплату комунальних послуг, на придбання продуктів харчування. До вересня 2020 року ОСОБА_2 був вдома, а в жовтні 2020 року поїхав в Польщу, звідки повернувся в грудні цього ж року. Після цього він був весь час вдома, вони проживали разом. В квітні 2021 року він за власні кошти здійснив наступні платежі за будинок. До нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу будинку він її не взяв, оскільки вона була з дитиною, яку неможливо було залишити. Вони обговорювали та домовилися, що будинок спочатку буде оформлений на нього, а потім переоформлений на них двох. Після укладення договору купівлі-продажу вона цей договір не бачила, про його зміст ОСОБА_2 їй нічого не говорив, вона йому довіряла. Ці документи вона побачила, коли подавала позов до суду про стягнення з нього аліментів та планувала поділити майно. За час їх спільного проживання питання щодо одруження між ними не виникало. З березня 2023 року вони повністю припинили спілкування та проживання. ОСОБА_2 пропонував за відмову від аліментів оформити будинок на їх спільну дитину, однак обіцянки не виконав.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що позивачка, яка є її дочкою, зустрічалася з ОСОБА_2 , потім завагітніла і ОСОБА_2 вирішив, що вони повинні жити разом. Коли народився син, вони разом 3 місяці жили в їх будинку, а через деякий час вирішили купити власний будинок. Два перших внески за будинок були здійснені її донькою з власних коштів, вона їх заощаджувала із соціальних виплат.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що позивачка в квітні-травні 2020 року приїхала до неї подивитися будинок, говорила, що у неї діти ростуть, є співмешканець і вони хочуть переїхати в місто. Будинок їй сподобався і вона залишила за нього завдаток в сумі 300 доларів США, загальна вартість будинку 4 000 доларів США. Вони домовилися, що наступного разу буде складений договір, де буде обумовлений порядок продажу будинку. Надалі вони склали розписку, в якій вона, як продавець, своєю рукою писала власні дані і те, що залишає в будинку, а позивачка, в свою чергу, своєю рукою писала власні дані. Саме такий порядок написання розписки був між ними погоджений. Все, що вони періодично сплачували, дописувалося в розписці. Гроші їй приносили або позивачка, або позивачка разом з ОСОБА_2 , останній сам ніколи не приходив і особисто гроші їй не передавав. Чиї саме це були гроші, їй невідомо. За комунальні послуги платила позивачка. Коли вони повністю сплатили за будинок, договір купівлі-продажу був оформлений на ОСОБА_2 , хоча вона їм рекомендувала оформити будинок на двох. Про дату зустрічі у нотаріуса вона повідомила їм обом. В присутності нотаріуса ОСОБА_2 говорив, що він одружується з позивачкою і подарує їй, як дружині, пів будинку. Він говорив, що такий порядок був між ними обумовлений, але все одно сумнівався на кого саме оформлювати будинок. З текстом договору купівлі-продажу вона у нотаріуса ознайомлювалася, але той пункт, де зазначено, що будинок придбавається ОСОБА_2 за власні кошти, він ні з ким не проживає і в шлюбі не перебуває, вона не бачила, читала тільки те, що стосується її. Нотаріус пропонувала оформити будинок на двох, але ОСОБА_2 вирішив оформити на себе.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначала про те, що проживала разом із відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2020 року по січень 2023 року, у зв`язку з чим просилавизнати за нею право власності на 1/2 частку у спільному сумісному майні будинку, що був придбаний нею та відповідачем під час спільного проживання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав встановленим, що в період з травня 2020 року до січня 2023 року сторони у справі проживали однією сім`єю з як дружина з чоловіком без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки впродовж того періоду вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Оскільки спірний житловий будинок придбаний у 2021 році, тобто під час спільного проживання сторін як подружжя, тому цей будинок є їх спільним сумісним майном, який підлягає поділу між ними шляхом визнання за ними права власності, з визначенням ідеальних часток кожного в спірному майні.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Так, згідно оригіналу договору-розписки від 21 квітня 2020 року, ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_4 ( ОСОБА_8 ) залогову суму в розмірі 300 доларів США за будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . За попередньою домовленістю вартість будинку становить 4 000 доларів США та виплачується частками. Разом з будинком також у власність передавалося наявне в будинку майно (а.с.120-121 том 1). Вказана договір-розписка підписаний ОСОБА_7 та позивачкою 21 квітня 2020 року. Також в його оригіналі наявні записи: «15.05.20 получила 1 500 доларів», «24.12.2020 получили 1 000 доларів», «29.04.2021 отримала 1 200 доларів».

Після того, як позивачка сплатила ОСОБА_7 (продавець будинку) за попередньою домовленістю залогову суму за будинок, вона разом із відповідачем та дітьми почала в ньому проживати. Вказане, зокрема, підтверджується довідкою від 18 квітня 2023 року №39, виданою головою квартального комітету №33 м. Знам`янка, про те, що з 14 травня 2020 року ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_2 та двома дітьми за адресою: АДРЕСА_1 , де вели спільне господарство (а.с.9 том 1).

Крім того, свідок ОСОБА_7 під час розгляду справи в суді першої інстанції суду показала, що сторони приносили їй гроші за будинок разом, стосунки між ними нагадували сімейні, під час укладення договору купівлі-продажу відповідач в присутності нотаріуса повідомив, що планує одружитися з позивачкою, однак за їх спільною домовленістю вирішили оформити будинок лише на нього з подальшим переоформленням на двох.

Надавши належну правову оцінку доказам, наданим позивачкою на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спірний період, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про обґрунтованість позовних вимог.

Разом з тим, заперечуючи щодо факту проживання однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, відповідач не надав суду доказів того, що він у вказаний період проживав самостійно за іншою адресою.

Крім того, заперечуючи проти позову відповідач також зазначав, що у спірний період перебував за кордоном. Проте, з огляду на відмітки у закордонному паспорті відповідача, за кордон він виїздив двічі, де перебував нетривалий період, а саме з 01.03.2020 до 13.05.2020 та з 23.09.2020 до 20.12.2020. Докази того, що відповідач, перебуваючи в Україні, проживав окремо від позивачки, створював власний побут, в матеріалах справи відсутні.

Також відповідачем не надано доказів того, що проживання сторін в одному помешканні було на договірній основі.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивачкою доведені обставині, які свідчать про наявність між сторонами відносин, притаманних подружжю. Інших доказів, які б спростовували доводи позивачки, стороною відповідача суду не надано.

Щодо тверджень представника відповідача, що судом першої інстанції не надано належної оцінки договору купівлі-продажу спірного будинку від 20 травня 2021 року, зокрема пункті 1.9 договору, в якому зазначено, що покупець ОСОБА_2 доводить до відома та повідомляє усім зацікавленим особам, що житловий будинок набувається ним самостійно, за власні кошти, в зареєстрованому шлюбі не перебував на момент укладення договору та не з ким не проживав однією сім`єю без укладення шлюбу. До того ж, грошові кошти, що витрачались ним на придбання спірного будинку не були спільною сумісною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на придбання будинку відсутні (у тому числі і відповідно до ст. 65, 74, 97 Сімейного кодексу України), апеляційний суд зазначає наступне.

Саме по собі зазначення в договорі купівлі-продажу спірного житлового будинку про неперебування відповідача в шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах без установлення контексту такого твердження не може свідчити про непроживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу на момент укладення цього договору.

Так, підписання відповідачем типового договору купівлі-продажу із застереженням про неперебування в шлюбних стосунках є його одностороннім волевиявленням. Позивачка, не будучи стороною цього договору, будь-якого впливу на таке волевиявлення не мала, а механізму оспорення правочину в частині згаданого застереження чинним законодавством не передбачено.

Тому включення такого пункту в договір купівлі-продажу (як і його відсутність) саме по собі не може створювати, змінювати або припиняти права та обов`язки сторін цього спору в контексті їх стосунків як чоловіка та жінки. Обставина проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу підлягає встановленню судом у кожному конкретному випадку після надання оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності.

Оскільки під час розгляду цієї справи судом встановлено факт спільного проживання позивачки з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з травня 2020 року по січень 2023 року, спірний житловий будинок є спільною власністю подружжя, оскільки він набутий за час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, в яких вони вели спільне господарство, мали спільний побут.

З урахуванням зазначеного, стороною відповідача не спростовано презумпцію спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.

З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Болотських Альбіна Юріївна, залишити без задоволення.

Рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 11.11.2025.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко