Унікальний номер справи 359/5662/21
Головуючий у суді першої інстанції С. С. Чирка
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

14 листопада 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Чирки С. С., в примішенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що є власником земельної ділянки площею 0,1666 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:015:0121. У 2004 році позивачем було замовлено та виготовлено технічну документацію про передачу у власність вказаної земельної ділянки, яка була затверджена рішенням Процівської сільської ради 07 грудня 2004 року за №203. При виготовленні технічної документації позивачем були погоджені межі із суміжними землевласниками, в тому числі і з ОСОБА_5 , власником земельної ділянки по АДРЕСА_2 . 18 травня 2007 року позивач отримала Державний акт ЯГ №207673 про право власності на землю з присвоєнням кадастрового номера :01:015:0121. 28 жовтня 2015 року ПП «Рінар Бориспіль» було виготовлено технічну документацію щодо відновлення меж фактичного користування земельною ділянкою кадастровий номер :01:015:0121 без зміни її конфігурації та площі.

Позивач зазначила, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками земельної ділянки, загальною площею 0,302 га, яка розташована на території АДРЕСА_2 . Земельна ділянка була передана у власність матері відповідачів - ОСОБА_5 , рішенням Процівської сільської ради від 05 серпня 1997 року №49/03, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства. Вказаний Державний акт був виготовлений без визначення чітких меж земельної ділянки на місцевості та без внесення координат земельної ділянки до кадастрової системи. У 2015 році відповідачі на спільній межі земельних ділянок частково встановили огорожу, яка складається з бетонної основи та металопрофілю. У квітні 2021 року відповідачі завершили встановлення огорожі між земельними ділянками.

Однак, частина огорожі відповідачами була встановлена за спільною межею на земельній ділянці позивача, що підтверджено схемою перетину земельних ділянок, виготовленою внаслідок проведеного обстеження інженером-землевпорядником ОСОБА_6 . Накладання встановленої відповідачами огорожі на земельну ділянку позивача складає 0,0019 га.

Позивач вказує, що зазначене порушує її право на користування належної їй на праві власності земельної ділянки, а тому вона просить суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом переносу та встановлення частини огорожі по межі земельної ділянки кадастровий номер :01:015:0121, належної позивачу.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Вирішити питанння щодо розподілу судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що сторона позивача не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо не надання доказів того, що належна відповідачам земельна ділянка в будь - якій площі накладається на земельну ділянку позивача, вважаючи його помилковим, оскільки матералами справи підтверджується, що у користуванні відповідачів перебуває земельна ділянка площею 0,385 га, що на 0, 083 га перевищує розмір успадкованої ними земельної ділянки. Також невідповідність між фактичним користуванням та розміром земельної ділянки вказаної в державному акті, було встановлено і під час обстеження земельних ділянок відповідачів при розробці Технічної документації з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у пояснювальній записці, різниця склала 0, 076 га. Площа спірної ділянки з кадастровим номером :01:015:0121, яка значиться у Державному земельному кадастрі з 18.05.2007 становить 0, 1666 га, що відповідає площі земельної ділянки, яка була передана у власність ОСОБА_1 на підставі рішення органу місцевого самоврядування - Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області - 0,167 га.

Судом не у повній мірі досліджений доказ, а саме висновок судової земельно - технічної експертизи, що призвело до ухвалення незаконного рішення у справі.

Учасники справи (їх представники) у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Будь - яких заяв чи клопотань щодо неможливості прибуття у судове засідання або відкладення розгляду справи станом на день розгляду справи до апеляційного суду від вказаних осіб не надходило.

Відповідачі своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористалися.

Від представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Семенюка К. В. надійшло клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку із смертю позивача, вказуючи на те, що такі обставини підтвердити належними доказами сторона відповідачів не може. Із заяви вбачається, що відповідачі та їх представник обізнані про розгляд справи апеляційним судом 08.10.2025 о 17 год 20 хв. Причини неявки у судове засідання не повідомили.

Позивач ОСОБА_1 про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомлення про повернення поштового відправлення із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Про зміну свого місця проживання позивач суд не повідомляла.

Так, право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях.

Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи (їх представників) та скласти повне судове рішення у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини судового рішення не виготовлялись та не проголошувались судом 08.10.2025.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 07 грудня 2007 року рішенням Процівської сільської ради №203, затверджено матеріали технічної документації та передано у приватну власність для будівництва та обслуговування будинків та ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 0,167 га ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 на підставі державного акту від 18.05.2007 року серії ЯГ №207673 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:015:0121, площею 0,1666 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується витягом з державного земельного кадастру №НВ-015 від 02.11.2015.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками по часток земельної ділянки площею 0,302 гектари в межах згідно з планом, розташованої в селі Проців, Бориспільського району, Київської області. Землю передано для будівництва, обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, матері відповідачів на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії П-КВ № 003757, виданого Процівської сільською радою, Бориспільського району, Київської області, 29 січня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1994, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину від 15.12.2012, виданим Державним нотаріусом Бориспільської районної державної нотаріальної контори Черненко Н.Б. та зареєстровано в реєстрі №183.

26 вересня 2017 року листом №Ш-27911/0-15767/6-17 ОСОБА_3 повідомлено, що Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області, розглянуто звернення стосовно інформації на яких підставах земельна ділянка, що належить ОСОБА_1 відповідно до державного акту серії ЯГ №207673 зареєстрованого 18.05.2017, була внесена до Національної кадастрової системи державного земельного кадастру із суттєвою зміною конфігурації. Здійснити перевірку відповідності каталогу координат та конфігурації земельної ділянки в Національній кадастровій системі до державного акту немає можливості, оскільки у місцевому фонді документації із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером :01:015:0121, яка відповідно до відомостей Національної кадастрової системи належить ОСОБА_1 на підставі державного акту від 18.05.2007 ЯГ №207673 відсутній другий примірник державного акту та відсутня, документація із землеустрою на вищезазначену земельну ділянку.

Із схеми перетину земельних ділянок в АДРЕСА_3 складеної ОСОБА_6 вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_1 накладається на сусідню земельні ділянку. Площа накладання 0,0019 га.

Також судом встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2024 року у справі №359/4224/19 у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області (правонаступника Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області, про скасування державної реєстрації земельної ділянки для будівництва і обслуговувані житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1666 га за адресою: АДРЕСА_1 , (кадастровий номер :01:015:0121) із скасуванням кадастрового номера земельної ділянки за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на земельну ділянку для будівництва і обслуговувані житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1666 га за адресою: АДРЕСА_1 , (кадастровий номер :01:015:0121) відмовлено у повному обсязі. Рішення суду набрало законної сили 12 березня 2024 року.

Зі змісту цього рішення вбачається, що судом призначалась земельно-технічна експертиза та на вирішення експертів ставилось питання «чи є порушення меж (або накладання) земельної ділянки відповідача ОСОБА_1 з кадастровим номером :01:015:0121, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельних ділянок позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що належали померлій ОСОБА_5 на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №003775, виданого Процівською сільською радою Бориспільського району Київської області 29 січня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1994, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ». Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 27.02.2023 №26995/22-41 зазначено про те, що оскільки на дослідження не надана технічна документація із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером :01:015:0121 та первинна документація із землеустрою на підставі якої виготовлявся державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №003757 ОСОБА_5 від 29.01.2001, надати відповідь стосовно порушень (або накладення) земельної ділянки відповідача ОСОБА_1 з кадастровим номером :01:015:0121, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , та земельних ділянок позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що належали померлій ОСОБА_5 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №003775, виданого Процівською сільською радою Бориспільського району Київської області 29 січня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1994, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до документації із землеустрою на ці земельні ділянки не вбачається можливим.

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач вказувала на те, що відповідачі самовільно зайняли частину належної їй на праві власності земельної ділянки встановивши огорожу між земельними ділянками, чим чинять їй перешкоди у користування частиною земельної ділянки, якою вона володіє за законом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач будь-якими належними та допустимими доказами не довела суду факту порушення її прав щодо земельної ділянки з боку відповідачів. Зокрема позивачем не надано доказів на підтвердження того, що належна відповідачам земельна ділянка в будь-який площі накладається на земельну ділянку належну позивачу. При цьому суд врахував висновок експерта у справі №359/4224/19, та вважав схему перетину земельних ділянок АДРЕСА_3 недопустимим доказом у цій справі.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із частинами першою, другою статті 78 ЗК України право власностіна землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника земельної ділянки, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

За змістом статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та дотримуватися правил добросусідства.

Інститут земельних відносин добросусідства є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок.

Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що в кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року в справі № 9901/172/20, від 01 лютого 2022 року в справі № 750/3192/14, від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Так, метою позову ОСОБА_1 є захист, як вона вважає, порушених її прав користування земельною ділянкою, володільцем якої вона є та на яку накладається земельна ділянка відповідачів.

Визначальним для захисту права на підставі вказаних норм закону є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).

При цьому, обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

У справі, яка переглядається встановленим є те, що позивачу на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :01:015:0121, площею 0,1666 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 . У свою чергу відповідачі є власниками по часток земельної ділянки площею 0,302 гектари в межах згідно з планом, розташованої по АДРЕСА_2 .

Із схеми перетину земельних ділянок в АДРЕСА_3 складеної ОСОБА_6 вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_1 накладається на сусідню земельні ділянку. Площа накладання 0,0019 га.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2024 року у справі №359/4224/19 встановлено, що відповідно до висновку експертів за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 27.02.2023 №26995/22-41 зазначено про те, що оскільки на дослідження не надана технічна документації із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером :01:015:0121 та первинна документація із землеустрою на підставі якої виготовлявся державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №003757 гр. ОСОБА_5 від 29.01.2001 року, надати відповідь стосовно порушень (або накладення) земельної ділянки ОСОБА_1 з кадастровим номером :01:015:0121, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельних ділянок позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що належали померлій ОСОБА_5 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №003775, виданого Процівською сільською радою Бориспільського району Київської області 29 січня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1994, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до документації із землеустрою на ці земельні ділянки не вбачається можливим.

Вказане рішення набрало законної сили, а тому суд бере до уваги викладені у ньому висновки з урахуванням положень статті 82 ЦПК України.

Таким чином суду першої та апеляційної інстанції не надано будь-яких доказів, які б підтвердили викладені ОСОБА_1 у позові обставин щодо порушення відповідачами її прав та чинення ними перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою.

При цьому суд першої інстанції вірно зауважив, що належним доказом у цій справі, який би підтвердив чи спростував накладення земельних ділянок, власниками яких є сторони, може бути виключно висновок земельно-технічної експертизи, на підставі якого судом вирішується наявність або відсутність порушених речових прав власника, який на це вказує.

Звернувшись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішення суду, позивач у судове засідання не з`явилася, будь - яких клопотань з приводу зазначеного не заявляла.

Таким чином колегія судіів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність у матералах справи доказів на підтвердження чинення позивачу відповідачами перешкод у користуванні належної їй на праві власності земельною ділянкою, зокрема що належна відповідачам земельна ділянка в будь-який площі накладається на земельну ділянку позивача. Ураховуючи висновок експерта у справі №359/4224/19, суд вірно вважав схему перетину земельних ділянок АДРЕСА_5 недопустимим доказом у даній справі.

Відтак у суду відсутні докази на підтведження того, що відповідачі своїми діями порушили права позивача, зокрема, що належна їм земельна ділянка в будь-який площі накладається на земельну ділянку, належну позивачу, а доказування у силу положень ст. 12, 81 ЦПК Українимає здійснюватись сторонами по справі, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, та не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обгрунтованими висновки суду першої інстанції у тому, що з досліджених належних, допустимих та достовірних доказів не вбачається можливим встановити порушення прав позивача щодо користування належною їй на праві власності земельною ділянкою, оскільки належних, достатніх та допустих доказів на підтвердження зазначеного матеріали справи не містять.

Таким чином позивачем не доведено порушення її права відповідачами на підставах, про які зазначено у позовній заяві.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, що ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання у першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами.

Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням учасників справи та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржувому рішенні, питання вичерпності висновків суду, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі, оскільки в матеріалах справи відсутні докази смерті позивачки, а посилання представника відповідачів на дану обставину не є доказом смерті ОСОБА_1 .

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень ст.133, 141 ЦПК України.

Судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню відповідачами, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її ухвалення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна