Справа №345/4039/25
Провадження № 2/345/1844/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.11.2025 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Гапоненко Р.В.

за участю секретаря судового засідання Баран В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Калуші в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що 04.05.2020 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачем було укладено кредитний договір №.

07.10.2016 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» було укладено договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 відповідно до умов якого набуло права грошової вимоги до відповідача.

15.05.2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №НІ/11/19-Ф, відповідно до умов якого останнє набуло права грошової вимоги до відповідача.

Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач припинив здійснення платежів для погашення кредитної заборгованості в результаті чого заборгованість основного боргу становить 34841,29 грн., з яких 16225,51 грн. сума заборгованості по тілу кредиту, 2841,06 грн. сума заборгованості за відсотками, 15774,72 грн. сума заборгованості за комісією.

21.02.2022 року між ТзОВ «Міолан» та відповідачем було укладено кредитний договір № 104060095. Кредитний договір укладено в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

16.07.2024 року між ТзОВ «Міолан» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №16072024, відповідно до умов якого останнє набуло права грошової вимоги до відповідача.

Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач припинив здійснення платежів для погашення кредитної заборгованості в результаті чого заборгованість основного боргу становить 7890,00 грн., з яких 6000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 1230,00 грн. сума заборгованості за відсотками, 660,00 грн. сума заборгованості за комісією.

Відповідач добровільно борг не погашає, тому позивач змушений звернутися до суду та просить стягнути з відповідача наявну заборгованість за кредитними договорами в загальному розмірі 42731,29 грн., а також судові витрати.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.07.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

14.08.2025 від відповідачки до суду надійшов відзив на позов в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Свої вимоги мотивує наступним.Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № від 04.05.2020, загальна сума заборгованості становить 34841,29 грн. Однак, враховуючи, що згідно з наданою позивачем інформацією про рух коштів заборгованість відсутня, надані позивачем розрахунки заборгованості неможливо вважати розрахунками у розумінні цього поняття, оскільки жодних розрахунків він не містить, а фактично являє собою таблицю, яка складається із рядків та колонок. Жодних даних про дату його проведення, дату і суму отриманих кредитних коштів в межах договорів, період нарахування заборгованості, порядок формування суми заборгованості за основним боргом та період її виникнення, порядок нарахування суми відсотків вказаний розрахунок не містить. Окрім цього, позивачем не надано банківської виписки з особового рахунку клієнта ОСОБА_2 , тобто первинних документів про здійснення між сторонами фінансових операцій за період з дня укладення договорів, а також не надано розрахунків заборгованості з відображенням дати та суми отриманих кредитних коштів, їх погашення, нарахування відсотків, а тому відсутні докази, що підтверджують факт отримання нею кредитних коштів, період нарахування процентів, період прострочення платежів. Також зазначила, що сплачувала помісячно 1900 грн. позикодавцю за кредитним договором № від 04.05.2020 але цього не відображено у розрахунках позивача. Щодо переходу права вимоги ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» за кредитним договором зазначила, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Тобто, чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу та за умови існування правовідносин з приводу такої вимоги (наприклад, наявність кредитного договору, умови якого можуть бути невиконані боржником). Права майбутньої вимоги на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТзОВ «ФК «ЦФР» щодо неї на момент укладення договору про відступлення права вимоги № ТАСЦЦФР-10-2016 не було, та сторони не могли передбачити, що 04.05.2020 ТзОВ «ФК «ЦФР» укладе з нею кредитний договір. Вважає, що АТ «Таскомбанк» не набуло права вимоги до неї, а тому не мало права на подальше його відступлення. Щодо стягнення 15774,72 грн. комісії за кредитним договором № від 04.05.2020 зазначила, що банком було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, умови договору про нарахування разової комісії при видачі кредиту та щомісячної комісії за управління кредитом є нікчемними. Щодо нарахування заборгованості за процентами по кредитному договору та договору про споживчий кредит вказала, що згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 року (справа 910/4518/16) можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Окрім цього, на підтвердження наявності права вимоги до відповідача позивач додав до позовної заяви договори факторингу, укладені між ним та первісними кредиторами. Водночас ці договори не містять інформації про кредитні договори, за якими передається право вимоги, не містять даних про особу-боржника, щодо суми заборгованості та інші необхідні відомості для такого виду договорів. Отже вважає, що ці документи не є належними доказами наявності заборгованості. Щодо стягнення витрат на надання позивачу професійної правничої допомоги вказує, що позивач не обгрунтував заявлену вимогу по стягненню суми витрат на надання професійної правничої допомоги з реальним обсягом такої допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг (незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки позовної заяви), критерію реальності таких витрат, а тому не можливо обмежитися загальними висновками щодо врахування обсягу (пропорційності) задоволених позовних вимог, дійсності та необхідності проведеної адвокатом роботи, а також розумності їхнього розміру без обгрунтування.

Від представника відповідача ОСОБА_3 25.08.2025 до суду надійшла відповідь на відзив в якій позовні вимоги підтримала, просила задоволити в повному обсязі, відзив на позовну заяву залищити без розгляду та поновити їй процесуальний строк для подачі доказів. Свої вимоги обґрунтовує наступним. Щодо переходу права вимоги зазначила, що договори укладені між первісними кредиторами та відповідачем, договори факторингу, укладені між первісними кредиторами та ТОВ «ФК «ЄАПБ» у встановленому порядку також недійсними не визнані, тобто в силу ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Отже, відповідний договір факторингу є чинним, його дійсність ніким не оспорена, а тому він підлягає до виконання. Враховуючи те, що Реєстр боржників містить інформацію щодо великої кількості боржників, що є банківською таємницею, розкриття якої має здійснюватися у визначеному законом порядку, Позивачем надано Витяг з Реєстру боржників, що містить лише дані відповідача, інші відомості були приховані за допомогою технічних засобів з метою захисту від неправомірного розповсюдження персональних даних інших осіб. Щодо перерахування кредитних коштів та розрахунків заборгованості зазначила, що відповідно до умов кредитних договорів, кошти надано клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом при реєстрації на сайті первісного кредитора. Відповідачем не надано доказів на спростування позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», а саме того, що відповідні кошти не були зараховані на картковий рахунок позичальника, вказаний у договорі, або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить. Також зазначає, що відповідачем факт укладення кредитного договору № від 04.05.2020 у відзиві не спростовується. Щодо нарахування комісії та відсотків за кредитним договором вказала, що у відповідності до умов укладеного договору сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк, умови кредитування та нарахування відсотків в зв`язку з простроченням повернення кредитних коштів, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Заборгованість нараховано відповідно до умов договору та додатків до нього. Відповідачем при підписанні кредитного договору не було висловлено жодних заперечень або зауважень щодо умов та порядку нарахування відсотків, що свідчить про погодження ним всіх умов нарахування відсотків зазначених договорів, зокрема, щодо положень про нарахування комісії. Окрім цього, зазначила, що за весь період перебування права вимоги за вищезазначеними договорами у ТОВ «ФК «ЄАПБ», позивач не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовував жодних штрафних санкцій до відповідача. А тому, просить суд стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором, яка була нарахована первісним кредитором. Також зауважила, що відповідач помилково зазначає про вимогу позивача щодо стягнення коштів на правничу допомогу оскільки позивачем не заявлено жодних вимог, пов`язаних з отриманням правничої допомоги.

Суд встановив, що представником позивача адвокатом Сова Ю.М. надано докази, які є необхідними для повного та всебічного розгляду справи в зв`язку з чим процесуальний строк для подання доказів необхідно поновити.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16.09.2025 витребувано інформацію, що становить банківську таємницю.

23.09.2025 до суду надійшла витребувана інформація. Окрім цього представником позивача Сова Ю.М. додано пояснення в яких зазначає, що в розрахунку заборгованості за кредитним договором № міститься інформація щодо проведення відповідачем оплат, які зараховано на погашення заборгованості, відповідно до умов кредитного договору. Сплати відповідачем коштів в рахунок погашення кредитної заборгованості на рахунок первісного кредитора, є беззаперечним підтвердженням укладення договору, погодження з його умовами та отримання коштів. Внесення грошових коштів на рахунок кредитодавця є визнання ним боргу, що, y свою чергу, фактично прирівнюється до підтвердження волевиявлення учасника справи на укладення договору та погодження всіх умов договору. Адже, без волевиявлення не існувало б потреби сплачувати заборгованість. З огляду на викладене, волевиявлення позичальника може підтверджуватись як підписанням договору, так і його діями (заповнення формуляра (заявки) на отримання кредиту, часткова або повна сплата заборгованості тощо).

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак у відповіді на відзив просив розгляд справи здійснювати у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задоволити в повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася,однак подала до суду заяву в якій просить розгляд справи здійснювати у її відсутності, в задоволенні позовних вимог відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків.

Як встановлено в судовому засіданні, 04.05.2020 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачем було укладено кредитний договір №. Згідно умов даного договору ОСОБА_1 отримала кредит на суму 32973,65 грн., строком 36 місяців. Згідно п.1.3. договору позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених в Паспорті кредиту №4680236, який є невід`ємною частиною даного договору.

07.10.2016 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» було укладено договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 відповідно до умов якого набуло права грошової вимоги до відповідача.

15.05.2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №НІ/11/19-Ф, відповідно до умов якого останнє набуло права грошової вимоги до відповідача.

Згідно реєстру прав вимоги до договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 сума заборгованості ОСОБА_1 за договором № складає 34841,29 грн., з яких 16225,51 грн. сума заборгованості по тілу кредиту, 2841,06 грн. сума заборгованості за відсотками, 15774,72 грн. сума заборгованості за комісією.

Згідно розрахунку заборгованості заборгованість ОСОБА_1 по кредитному договору № за період з 15.05.2024 по 30.06.2025 складає 34841,29 грн., з яких 16225,51 грн. сума заборгованості по тілу кредиту, 2841,06 грн. сума заборгованості за відсотками, 15774,72 грн. сума заборгованості за комісією.

21.02.2022 року між ТзОВ «Міолан» та відповідачем було укладено кредитний договір № 104060095. Кредитний договір укладено в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Згідно умов даного договору ОСОБА_1 отримала кредит на суму 6000.00 грн. Згідно п. 1.3. договору кредит надається загальним строком на 90 днів з 21.02.2022 (дата і складається з пільгового та поточного періодів. Пільговий період складає 30 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 23.03.2022. Поточний період складає 60 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду закінчується 22.05.2022 (дата остаточного погашення заборгованості).

На підтвердження факту перерахування ТОВ "Мілоан" 21.02.2022 ОСОБА_1 на рахунок № НОМЕР_1 *35 6000,00 грн. надано платіжне доручення 40244371 від 21.02.2022.

16.07.2024 року між ТзОВ «Міолан» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №16072024, відповідно до умов якого останнє набуло права грошової вимоги до відповідача.

Згідно реєстру боржників до договору факторингу №16072024 від 16.07.2024 сума заборгованості ОСОБА_1 за договором № 104060095 складає 7890,00 грн., з яких 6000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 1230,00 грн. сума заборгованості за відсотками, 660,00 грн. сума заборгованості за комісією.

Відповідно до даних, які містяться у відомостях про щоденні нарахування та погашення ОСОБА_1 за договором № 104060095, наданих ТОВ "Мілоан", списання тіла кредиту за рахунок фінансового результату складає 6000,00 грн, списання процентів за рахунок фінансового результату складає 1230,00 грн, списання комісії за рахунок фінансового результату складає 660,00 грн. Дану інформацію суд оцінює критично, оскільки відомість містить значення «списання за рахунок фінансового результату», враховуючи дані формулювання неможливо встановити суму заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 104060095.

Таким чином, між сторонами виник спір щодо належного виконання умов кредитного договору, непогашення в повному обсязі відповідачем заборгованості за цим договором, що є порушенням законних прав та інтересів позивача.

Суд, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, надані сторонами на обґрунтування своїх вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи приходить до наступних висновків.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання, як електронного підпису або електронного цифрового підпису вiдповiдно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за договором № від 04.05.2020, позивач виходив з того, що в ході факторингового ланцюгу право вимоги до відповідача перейшло до позивача.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).

Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги:

1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні;

2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо);

3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним;

4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання;

5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

У постанові Верховного Суду від 4.12.2018 у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу.

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі № 909/1411/13, від 13 жовтня 2021 року у справі № 910/11177/20).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Так, право вимоги від первісного кредитора ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" перейшло до нових кредиторів, починаючи ще з 07 жовтня 2016 року, а сам кредитний договір № укладено 04.05.2020.

Правовідносини за вказаним кредитним договором виникли значно пізніше, ніж було укладено договір про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016, у якому предмет договору не індивідуалізовано належним чином. Таким чином, ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" здійснило передачу невизначених вимог, оскільки жодної вимоги щодо відповідача на момент укладення договору відступлення права вимоги не існувало.

Тобто, відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором.

При цьому, суд звертає увагу, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу.

В даному випадку на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 07.10.2016 боргові зобов`язання за кредитним договором від 04.05.2020 ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору, на час укладення договору відступлення права вимоги від 07.10.2016. Окрім того, на час укладення договору відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином. При цьому позивачем взагалі не надано суду витягу з реєстру прав вимоги, в якому б містилася інформація про ОСОБА_1 як боржника за кредитним договором.

Отже, між ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" та АТ «Таксомбанк» на час укладення договору відступлення прав вимоги 07.10.2016 не були погоджені його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора, і вочевидь, договором не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, які виникли після укладення цього договору.

Суд не вважає, що належним доказом переходу права вимоги є реєстр прав вимоги.

В постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі № 5026/886/2012 тощо).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не довело порушення його прав з боку відповідача ОСОБА_1 та наявність у нього права звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № від 04.05.2020, який був укладений після відступлення ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" права вимоги за кредитними договорами на користь АТ «Таксомбанк», а тому немає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», оскільки АТ «Таксомбанк» не мало права на подальше відступлення права вимоги, якою воно не володіло.

Щодо кредитного договору № 104060095 від 21.02.2022 року укладеного між ТзОВ «Міолан» та ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Обов`язок повернути кошти у строк, визначений договором, виникає у позичальника з моменту отримання коштів за договором позики.

Згідно із висновками Верховного Суду, викладеними, в постанові від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Предметом доказування у справі є факт укладення кредитних договору між відповідачем і ТОВ «Мілоан» та отримання відповідачем коштів на виконання цих договорів.

Відповідно до договору, на який посилається позивач, ТОВ «Мілоан» мало перерахувати кредитні кошти в безготівковій формі на рахунок відповідача.

Таким чином, в цих конкретних відносинах договір про надання кредиту сам по собі не підтверджує факт передачі коштів відповідачеві, а відповідні платежі мали бути здійснені після укладення договору в безготівковій формі на рахунок відповідача.

У відповідності до статті 12 Цивільного процесуального кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчинення чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивачем не надано доказів перерахування ТОВ «Мілоан» коштів на виконання умов кредитного договору на рахунок Відповідача.

В позовній заяві позивач не посилається на факт переведення коштів відповідачеві, не вказує про дату, час здійснення таких операціїй та карток відповідача, на які здійснено переведення коштів.

На підтвердження факту перерахування ТОВ "Мілоан" 21.02.2022 ОСОБА_1 на рахунок № НОМЕР_1 *35 6000,00 грн. надано платіжне доручення 40244371 від 21.02.2022.

Вказане доручення не містить передбачених чинним законодавством реквізитів, в зв`язку із чим суд не бере його до уваги в якості належного доказу.

Так, відповідно до пункті 2.14 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного Банку України № 22 від 21 січня 2004 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 року за № 377/8976 ( в редакції, чинній на дату укладення договору) банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити "Дата надходження" і "Дата виконання", а банк стягувача - "Дата надходження в банк стягувача" (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку.

У розрахункових документах дата, зазначена в реквізиті "Дата виконання", має відповідати:

- даті списання коштів з рахунку платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку;

- даті списання коштів з рахунку платника та з кореспондентського рахунку банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.

Однак надане позивачем доручення не містить будь-яких позначок банку про списання коштів та виконання доручення, тобто не містить відомостей щодо обставин переказу.

Додана до позовної заяви відомість про щоденні нарахування та погашення, яка по своїй суті є розрахунком заборгованості за договором, не є належним доказом надання відповідачеві кредитних коштів, оскільки є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.

В зв`язку із викладеним, суд вважає недоведеним факт надання відповідачеві кредитних коштів за спірними договорами та, як наслідок, недоведеним є факт виникнення у відповідача заборгованості за спірними договорами перед ТОВ «Мілоан».

В зв`язку із недоведеностю виникнення у ТОВ «Мілоан» права вимоги до відповідача, таке право відсутнє і у позивача на підставі договору факторингу.

Відповідно до засади диспозитивності цивільного судочинства, визначеної ст. 13 ЦПК України, суд не може збирати докази із власної ініціативи, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених самим ЦПК України. У цій справі відсутні підстави для збирання доказів судом, а тягар збирання і подання доказів повністю покладається на позивача.

Наданих суду доказів в їх сукупності - недостатньо для підтвердження обставини отримання відповідачем від ТОВ «Мілоан» як первісного кредитора кредитних коштів. Оскільки ця обставина не доведена (отже, не встановлена судом), не доведені підстави для виникнення у відповідача будь-яких зобов`язань повернути такі кошти та сплатити відсотки за користування ними. Відступлення боргу у подальшому за договорами факторингу, не має значення, оскільки не доведено обставину виникнення такого боргу.

Таким чином, справа розглянута на підставі наявних доказів, за результатами дослідження яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в позовних вимогах відмовлено, то судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

На підставі ст.ст. 509, 512-514, 517, 626, 628, 638, 1049, 1050, 1054, 1077 ЦК України, ст.ст. 3, 11, 12 ЗУ "Про електронну комерцію", керуючись ст.ст. 141, 259, 263-265, 280-289 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Судові витрати у справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду і протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: