Номер провадження: 22-ц/813/3807/25
Справа № 511/2457/23
Головуючий у першій інстанції Бобровська І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 02 грудня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою, яка мотивована тим, що з 19.11.2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Гайворовського районного суду Кіровоградської області від 09.06.2022 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 12.07.2022 року. За час перебування в шлюбі сторони придбали автомобіль марки MAZDA 5, НОМЕР_1 , реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , рік випуску 2005. Відповідно до відкритих даних вартість автомобіля, станом на 22.06.2023 року становить 238 706 грн без ПДВ. Позивач претендує на половину від 238 706 грн, тобто на 119 353 грн.

На підставі викладеного позивач просить суд:

- визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки MAZDA 5, НОМЕР_1 , реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , рік випуску 2005;

- припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на наступний автомобіль марки MAZDA 5, НОМЕР_1 , реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , рік випуску 2005;

- стягнути з ОСОБА_1 грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобіля марки MAZDA 5, НОМЕР_1 , реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , рік випуску 2005;

- стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 02 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , та ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , автомобіль марки MAZDA 5, НОМЕР_1 , реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , рік випуску 2005, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 зареєстрований за ОСОБА_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя виділено автомобіль марки MAZDA 5, НОМЕР_1 , реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , рік випуску 2005, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка мешкає за адресою: Кіровоградська область, Голованівський район, с.Хащувате, грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобіля марки MAZDA 5, НОМЕР_1 , реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , рік випуску 2005, в сумі 44 342,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка мешкає за адресою: Кіровоградська область, Голованівський район, с.Хащувате, судові витрати в розмірі: 443,40 грн сплаченого судового збору, а також витрати на проведення експертизи 1704,60 грн, а всього 2148 грн. судових витрат

Стягнуто з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка мешкає за адресою: Кіровоградська область, Голованівський район, с.Хащувате, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , витрати на правничу допомогу в розмірі 4437,21 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 02 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задовольнянні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не врахував покази батьків відповідача, які були допитані під час судового засідання, та підтвердили, що дійсно купували автомобіль за власні кошти, як дарунок сину. Також заяви свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 16.09.2023 року в яких вони підтверджують, що автомобіль купувався за власні кошти батьків відповідача, як дарунок сину, а в подальшому ремонтувався за їх кошт, та знаходився у користуванні батька відповідача. Свідок ОСОБА_5 підтвердив факт позичення коштів батькам відповідача для купівлі автомобіля. Свідок ОСОБА_6 (продавець автомобіля) засвідчив, що угода була укладена саме з батьками відповідача, які вказали, що купують автомобіль як подарунок синові.

Лист ПП «Єлена» від 15.09.2023 року підписаний директором ОСОБА_7 свідчить, що батьки відповідача у період з 01.01.2020 року по 01.05.2020 року на ринку Вишневий, який знаходиться у смт. Лиманське реалізували сільськогосподарську продукцію власного виробництва, наданий позивачем як доказ того, з цих коштів і було повернуто борг ОСОБА_8 , про що також зазначали й свідки при допиті у суді. Лист відповідь від інтернет магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 19 вересня 2023 року подавався позивачем як доказ обставин, що автомобіль знаходиться у користуванні його батька, та був відновлений за кошти батька відповідача, що також підтверджує покази свідків. Зазначені докази до уваги суду взагалі прийнято не було, та оцінки як доказам їм надано не було, що є порушенням процесуального права. Надані відповідачем докази в сукупності дають підстави для спростування презумпції спільності майна подружжя, встановленої статтею 60 Сімейного кодексу України.

Відзив па апеляційну скаргу не надходив.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 04.11.2025 року на 15:00 год. позивач ОСОБА_2 не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила та заяв про відкладення судового засідання не подавала.

Присутній у судовому засіданні в режимі відеоконференції ОСОБА_1 не заперечував роти розгляду справи за фактичною явкою сторін.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 04.11.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль марки MAZDA 5, НОМЕР_1 , реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , рік випуску 2005 року, є спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки він придбаний у період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя, тому кожен із сторін має право на 1/2 частку цього автомобіля. Враховуючи, що спірний автомобіль знаходиться в користуванні відповідача ОСОБА_1 , а позивач згодна одержати від відповідача матеріальну компенсацію за належну їй частку автомобіля, суд прийшов до висновку, що вказаний автомобіль підлягає поділу між сторонами у справі шляхом виділення відповідачу спірного транспортного засобу з визнанням за ним права власності на цей автомобіль, із стягненням з відповідача на користь позивачки 1/2 частини його вартості. Оскільки в якості доказів на підтвердження ринкової вартості автомобіля позивач надала оголошення про продаж автомобілів на сайтах, суд вважав належним та допустимим доказом на підтвердження вартості автомобіля саме висновок експерта №5884 від 22.02.2024 року, яким був оглянутий та досліджений конкретно спірний автомобіль за місцем його зберігання, згідно якого ринкова вартість автомобіля MAZDA5,номерний знак НОМЕР_6 станом на 26 січня 2024 року становить 88 685 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 2019 року, який був розірваний за рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 09.06.2022 року, рішення набрало законної сили 12.07.2022 року.

Від шлюбу мають дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як стверджувала позивачка в позовній заяві та в судовому засіданні, вони з відповідачем мешкали разом однією сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, разом працювали, отримували доходи та заощаджували грошові кошти для придбання спірного автомобіля.

У період зареєстрованого шлюбу, 16 лютого 2020 року за договором купівлі-продажу сторонами було придбано автомобіль марки MAZDA 5, НОМЕР_1 , реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , рік випуску 2005 року, за 19 600 грн, який, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 зареєстрований за ОСОБА_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження оплати та походження коштів за придбання спірного автомобіля позивачкою були надані наступні документи:

- заява її батька про те, що в лютому 2020 року він дав кошти в розмірі 1000 доларів США на покупку автомобілю для молодої сім`ї;

- документи на підтвердження того, що позивачка працювала та отримувала зарплату.

Відповідачем на підтвердження оплати та походження коштів за придбання спірного автомобіля надано:

- нотаріально завірена заява продавця ОСОБА_6 про те, що продаж автомобіля булао здійснено за 19 600 грн, гроші належали батькам відповідача, автомобіль придбавався в якості подарунку синові (зі слів батьків);

- нотаріально посвідчена заява ОСОБА_5 про те, що 16.02.2020 року він позичив батькам відповідача 1600 доларів США для купівлі автомобілю.

Допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 батьки відповідача повідомили, що автомобіль придбавали у подарунок для сина за кошти, позичені ними у ОСОБА_5 в сумі 1000 доларів США, які потім йому повернули з власних доходів. Також наполягали, що автомобіль на момент придбання був у стані, який потребував ремонту та свідок ОСОБА_4 підтвердив, що особисто придбавав запчастини на автомобіль за власний кошт та ремонтував його.

Сторони не заперечують факт придбання спірного автомобіля під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Згідно висновку експерта №5884 транспортно товарознавчої експертизи за визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу MAZDA 5 від 22.02.2024 року ринкова вартістьавтомобіля MAZDA 5, номерний знак НОМЕР_6 станом на 26 січня 2024 року становить 88 685 грн.

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що спірний автомобіль MAZDA 5, НОМЕР_1 , реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , рік випуску 2005 року. придбаний та зареєстрований за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, та є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 214/6174/15-ц, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Відповідач ОСОБА_1 зазначав, що спірний автомобіль придбали його батьки за кошти взяті у борг, що підтверджує відповідна заява, яка міститься в матеріалах справи, з якої вибачається, що ОСОБА_5 були позичені кошти у розмірі 1600 доларів США батькам відповідача 16.02.2020 року, а тому такий автомобіль не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а в разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Зі змісту нотаріально посвідченої заяви від 20.09.2023 року вбачається, що ОСОБА_5 позичив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (батькам відповідача) кошти у розмірі 1600 доларів США для купівлі автомобілю.

Водночас згідно відповіді Головного сервісного центру МВС продаж автомобіля здійснено на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5296/20/003878 від 16.02.2020 року виданого ТОВ «Форсажавто», вартість ТЗ склала 19 699,17 грн.

З огляду на викладене, апеляційний суд зазначає, що у заяві, згідно якої батьки відповідача отримали в борг кошти для покупки автомобіля вартість об`єкта купівлі-продажу не співпадає з вартістю, яка вказана в договорі купівлі-продажу транспортного засобу № 5296/20/003878 від 16.02.2020 року, а також містяться розбіжності в суб`єктному складі учасників правовідносин, оскільки відповідно до змісту заяви кошти передані в борг ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а згідно з договором купівлі-продажу кошти на покупку спірного автомобіля передавались ОСОБА_1 .

Щодо твердження ОСОБА_1 про те, що з наявних у справі доказів вбачається, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля є удаваним, а насправді було укладено комплексний договір дарування, не заслуговують на увагу, оскільки догорів купівлі-продажу № 5296/20/003878 від 16.02.2020 року укладений саме з відповідачем, а не з його батьками та право власності на спірний автомобіль MAZDA 5, НОМЕР_1 , реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , рік випуску 2005 року за наслідками укладання вищезазначеного договору набув саме ОСОБА_1 .

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.05.2023 у справі № 215/1191/17 зауважив, що використання таким чином договору позики/розписки (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим.

Тому посиланя скаржника на заяви свідків, а саме батьків відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також ОСОБА_5 (позикодавця) та ОСОБА_6 (продавця автомобіля) не впливає на правовий режим спільного сумісного майна подружжя.

Крім того, будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів ОСОБА_1 його батьками, у розумінні вимог статті 57 СК України, що могло б свідчити, що ці кошти дійсно є в юридичному контексті особистим майном обдарованого, матеріали справи не містять і доказти про його укладення у справі відсутні.

Таким ч ином, колегія суддів погоджується з висновком до якого дійшов суд першої інстанції, що доводи сторони відповідача про те, що спірний автомобіль був придбаний на особисті кошти його батьків належним чином не підтверджені, оскільки факт передачі коштів родичів одного з членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь конкретному з подружжя, отже презумпція спільності права власності сторін спору на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідачем у даній справі не спростована.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Оскільки спірний автомобіль, що був придбаний у період шлюбу є спільним сумісним майном подружжя, та перебуває у фактичному користуванні відповідача, то позивач має право на компенсацію 1/2 частини вартості транспортного засобу, що з урахуванням визначеної судовою експертизою ціни автомобіля становить 44 342,50 грн, виходячи з 88 685 грн (вартість автомобіля)/2.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, урахувавши вартість спірного транспортного засобу - автомобіля MAZDA 5, НОМЕР_1 , реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , рік випуску 2005 року, виходячи з інтересів сторін у справі, принципу рівності часток у спільному майні подружжя, дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, на користь ОСОБА_2 у рахунок грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля суми у розмірі 44 342,50 грн.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права щодо суті спору, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення діючого законодавства, незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів та застосування вимог Закону.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 02 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 24.11.2025 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.В. Вадовська

Є.С. Сєвєрова