Номер провадження: 22-ц/813/5223/25
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , треті особи - Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та ОСОБА_3 , Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Приморська державна нотаріальна контора у м. Одеса про визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просить визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке складається квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків - п`ять днів з дня отримання копії даної ухвали.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 , треті особи - Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та ОСОБА_3 Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Приморська державна нотаріальна контора у м. Одеса про визнання права власності на майно повернуто позивачу.

03 квітня 2025 року, до канцелярії суду, позивач ОСОБА_1 звернувся з заявою, в якій просив повернути позивачу сплачений судовий збір.

Вказана заява обґрунтована тим, що позивач на виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 24 березня 2025 року надано квитанцію про сплату судового збору у розмірі 15120 грн, у зв`язку з поверненням позовної заяви просив суд повернути заявнику сплачений ним судовий збір.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2025 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про повернення судового збору у цивільній справі №947/10390/25 за позовною заявою ОСОБА_1 , треті особи - Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та ОСОБА_3 Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Приморська державна нотаріальна контора у м. Одеса про визнання права власності на майно, відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_5 , від імені якої діє представник ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 , звернулися з апеляційними скаргами, в яких просять ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про заміну стягувача у виконавчому документівідмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не було враховано, що при подачі позовної заяви було сплачено судовий збір на рахунок Київського районного суду м. Одеси за реквізитами вказаними в ухвалі від 24.03.2025 року у справі № 947/10390/25 на загальну суму 15 140 грн, представником за довіреністю Нікітіною Наталією Анатоліївною, але було помилково вказано інший номер справи. За таких обставин скаржник вважає, що оскаржувана ухвала є такою, що ухвалена формально з неповним дослідженням обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування позиції особи.

Відзив па апеляційну скаргу не надходив.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 11.11.2025 року на 14:30 год. учасники справи не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 11.11.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні задоволені заяви про повернення судового збору суд першої інстанції виходив з того, що квитанція, надана позивачем на суму 3028 гривень №0.0..1. сплачена на реквізити Суворовського районного суду міста Одеси по справі №523/1598/25. До заяви про усунення недоліків додано квитанцію №9373-5430-1970-3193 від 24.03.2025 року про сплату судового збору, де платником вказана ОСОБА_8 , яка не є позивачем по справі та матеріали справи не містять доказів щодо представництва нею інтересів позивача, призначення платежу зазначено: судовий збір по справі №523/1598/25 ОСОБА_8 . Разом з тим, ця справа має інший номер №947/10390/25 та в ній інший позивач ОСОБА_1 .

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Серед основних засад цивільного судочинства визначено, зокрема принципи верховенства права, змагальності сторін, диспозитивності, пропорційності та відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

На відміну від інших видів судових витрат у цивільній справі, правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає окремий закон - Закон України "Про судовий збір".

Вказане узгоджується і з положеннями частини другої статті 133 ЦПК України, згідно з якими розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

У в 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" вказано: "Статтею 7 Закону № 3674-VI "Про судовий збір" врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним. Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону № 3674-VI "Про судовий збір"). Про таке повернення зазначається: в ухвалі, якою заява повертається або відмовляється у відкритті провадження у справі, за подання якої сплачується судовий збір; у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом № 3674-VI); в ухвалі про повернення сум судового збору, постановленій як окремий процесуальний документ".

Питання повернення судового збору врегульовано статтею 7 Закону України "Про судовий збір", яка містить вичерпний перелік підстав, за наявності яких сплачена сума судового збору, за відповідним клопотанням повертається судом особі, яка його сплатила.

Пунктом 2 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України "Про судовий збір" у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

З матеріалів цивільної справи, яка переглядається в апеляційному порядку вбачається, що при зверненні ОСОБА_1 до Київського районного суду м. Одеси з позовом про визнання права власності на майно, треті особи - Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та ОСОБА_3 Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Приморська державна нотаріальна контора у м. Одеса, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3028 грн на рахунок Суворовського районного суду м. Одеси по справі №523/1598/25, згідно квитанції №0.0..1 від 17.02.2025 року.

Таким чином позивачем долучено документ про сплату судового збору у вказаній справі, який підтверджує перерахування коштів за банківськими реквізитами Суворовського районного суду м. Одеси, а не реквізитами Київського районного суду м. Одеси у провадженні якого перебувала дана справа.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків протягом п`яти днів з дня отримання копії даної ухвали.

На виконання ухвали суду від 24 березня 2025 року позивачем надано заяву до якої долучено квитанцію №0.0..1 від 24.03.2025 року про сплату судового збору у розмірі 15 140 грн по справі №523/1598/25, де платником вказана ОСОБА_8 .

Тобто, згідно з призначенням платежу у квитанції №0.0..1 від 24.03.2025 року судовий збір у розмірі 15 140 грн було сплачено саме по справі №523/1598/25.

Таким чином не можливо ідентифікувати, що судовий збір сплачений у розмірі 15 140 грн, згідно квитанції №0.0..1 від 24.03.2025 року, було саме за подання позовної заяви по даній справі № 947/10390/25.

За таких обставин посилання скаржника на помилковість зазначення іншого номера справи при сплаті судового збору не заслуговує на увагу.

Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів визначена Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 787 від 03 вересня 2013 року (далі - Порядок), зареєстрованого Міністерством юстиції України 25 вересня 2013 року №1650/24182.

У частині п`ятій Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 787 від 03 вересня 2013 року зазначено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_1 , що для повернення помилково сплаченого судового збору існує позасудовий спосіб звернення, а саме необхідно звернутись до суду на рахунок якого було сплачено судовий збір із заявою про повернення помилково сплаченого судового збору, форму якої затверджено Порядком.

Оскільки сплачені ОСОБА_1 , згідно з квитанціями №0.0..1 від 17.02.2025 року та №0.0..1 від 24.03.2025 року грошові кошти в якості судового збору за подання ним до суду позовної заяви у справі №523/1598/25, то суд першої інстанції не мав підстав для повернення такого судового збору в межах справи №947/10390/25, а тому обґрунтовано відмовив у його повернені в цій справі.

Отже, вирішуючи питання про повернення судового збору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для його повернення в межах справи №947/10390/25.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми процесуального права.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено: 24.11.2025 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова