ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 953/6247/21

провадження № 61-11497св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Руденко Оксана Євгенівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2023 року у складі судді Губської Я. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 04 липня

2024 року у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Тичкової О. Ю., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства

з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Руденко О. Є., про визнання недійсним договору іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 05 вересня 2006 року між ОСОБА_3

і Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») укладено кредитний договір, за яким позичальник отримала 40 000,00 дол. США. На забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору ОСОБА_2 передав в іпотеку земельну ділянку на

АДРЕСА_1 , яка була набута на підставі договору купівлі-продажу від 24 травня 2004 року.

Про існування вказаного договору позивачу стало відомо в січні 2019 року.

ОСОБА_1 вважала, що договір іпотеки від 05 вересня 2006 року укладено

з порушенням законодавства, оскільки вказана земельна ділянка є спільним сумісним майном, а зазначений правочин укладено без її згоди як співвласника майна.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просила визнати недійсним

з моменту укладання договір іпотеки від 05 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 і АКІБ «УкрСиббанк», який посвідчено приватним нотаріусом Руденко О. Є. та зареєстровано в реєстрі за номером 7675.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2023 року

в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, порушень вимог законодавства при укладенні договору іпотеки від 05 вересня 2006 року не встановлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 04 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2023 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

08 серпня 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції касаційної скарги, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 жовтня

2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 липня 2024 року

й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що на 1/2 частку земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 на праві власності, не може розповсюджуватися право іпотеки, яке виникло на підставі договору іпотеки, оскільки згоди на передання в іпотеку цієї частки вона не давала. Звертає увагу на наявність порушеного її права власності та законодавства України при укладенні спірного договору іпотеки.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Харкова.

10 вересня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

05 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 40 000,00 дол. США строком до 05 вересня 2016 року.

05 вересня 2006 року між ОСОБА_2 і АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого на забезпечення виконання вказаного кредитного договору в іпотеку передано земельну ділянку на

АДРЕСА_1 .

Відповідно до пунктів 1.4, 1.6 договору іпотеки земельна ділянка (предмет іпотеки) є власністю ОСОБА_2 на підставі державного акта від 20 жовтня 2004 року. Предмет іпотеки не є предметом за жодним зобов`язанням, не відчужений, у спорі та під арештом не перебуває.

02 червня 2007 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено шлюб.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від

19 серпня 2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2012 року, у справі

№ 2-1212/10/15 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки та 1/2 частку житлового будинку літ. «А-2», на

АДРЕСА_1 ; звільнено з під-арешту 1/2 частку земельної ділянки та

1/2 частку житлового будинку, зареєстрованих за ОСОБА_2 .

У справі № 2-1212/10/15 суди встановили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2

з 1993 року проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Спірне майно було придбане за час спільного проживання сторін, а тому відповідно до статті 74 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності.

12 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу, за умовами якого відповідач набув право вимоги за оспорюваним договором іпотеки.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 підставою заявлених вимог зазначала, що земельна ділянка придбана за час спільного проживання її та ОСОБА_2 однієї сім`єю без реєстрації шлюбу, відповідно до статті 74 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому її згода на передання в іпотеку цієї земельної ділянки є обов`язковою, проте вона її не давала.

Надаючи оцінку заявленим вимогам, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення міститься у статті 368 ЦК України.

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що

є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого

з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Стаття 578 ЦК Українита частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане

в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності

у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі

№ 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) відступила від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада

2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), шляхом його уточнення та зазначила таке: «Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину.

У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину».

У пункті 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Водночас наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема, знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Отже, за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною

у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, суди під час розгляду спорів про недійсність договору у зв`язку з ненаданням одним із подружжя згоди на відчуження спільного майна мають з`ясовувати, чи був добросовісним набувач такого майна (контрагент за договором).

Підстав для відступлення від цього висновку колегія суддів не встановила.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги щодо наявності підстав для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, зробленого у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а тому немає підстав вважати, що спірний договір іпотеки є недійсним, так як визнання такого правочину недійсним можливо лише у тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно.

За обставинами цієї справи, укладаючи іпотечний договір, ОСОБА_2 повідомив банку неправдиві відомості про те, що предмет іпотеки є приватною власністю іпотекодавця, а не спільною сумісною власністю, і осіб, які б могли поставити питання про визнання права власності на майно (чи його частину),

у тому числі відповідно до статей 64, 74, 97 СК України, немає.

За таких обставин немає підстав вважати, що контрагент за договором іпотеки від 05 вересня 2006 року АКІБ «УкрСиббанк» під час укладення

з ОСОБА_2 договору іпотеки знав чи не міг не знати про те, що майно належить особам, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, на праві спільної сумісної власності і що той, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого співвласника

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами першої і апеляційної інстанцій у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Київського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2023 року та постанови Харківського апеляційного суду від 04 липня

2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 липня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська