Справа № 713/2015/25
Провадження №2/713/701/25
РІШЕННЯ

іменем України

19.11.2025 м. Вижниця

Вижницький районний суд у складі головуючого судді Осокіна А.Л., за участю секретаря Холіван В.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування частки із чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про витребування частки із чужого незаконного володіння.

У позові вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 . На час її смерті разом з нею в одному будинку були зареєстровані та проживали: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - чоловік, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, до якого крім іншого, входить 1/2 частка будинковолодіння в АДРЕСА_1 , з належними до нього господарськими будівлями та спорудами.

Він є сином спадкодавця, а отже спадкоємцем першої черги за законом. Він своєчасно прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини був малолітнім, а його батько ОСОБА_2 , будучи його законним представником на час відкриття спадщини його спадкові справа не оформив. Державний нотаріус Вижницької державної нотаріальної контори Мицкан Ж.І. винесла постанову №161/02-31 від 15.03.2019 року, якою відмовила видати йому свідоцтво про право на спадщину на домоволодіння в АДРЕСА_2 у зв`язку з тим, що він фактично не вступив в управління та володіння спадковим майном та по причині відсутності правовстановлюючих документів.

B управління та володіння спадковим майном він вступити не міг з поважних та об`єктивних причин, оскільки на день смерті його матері йому було десять років, він був малолітнім та був особою із обмеженою дієздатністю. Відповідач ОСОБА_2 , будучи його законним представником та будучи зобов`язаним піклуватися про його майнові права, нічого цього не зробив.

Не дивлячись на те, що він є таким, що своєчасно прийняв спадщину, він не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки: за життя спадкодавець ОСОБА_3 не зареєструвала своє право на частку в спірному житловому будинку у Вижницькому РБТІ та не отримала на належну їй частку в спільному майні свідоцтво про право власності на нерухоме майно; відповідач 09.12.2015 року виготовив у КП «Вижницьке РБТІ» технічний паспорт на своє ім`я на спірний житловий будинок, а 20.03.2018 року зареєстрував за собою право власності на спірний житловий будинок, позбавивши його законної частки в спадковому майні.

На день відкриття спадщини він був зареєстрований в спірному будинковолодінні та проживав разом із своєю матір`ю.

Вказані обставини встановлені постановою Чернівецького апеляційного сулу від 03.02.2025 року по цивільній справі №713/1148/23 (провадження №822/47/25).

Також вказаним рішенням встановлено, що: він успадкував після смерті ОСОБА_3 1/7 частку спадкового майна; ОСОБА_2 не набув у встановленому законом порядку права власності на все будинковолодіння по АДРЕСА_1 ; частка у спірному будинковолодінні вибула з його володіння поза його волею.

Зазначені обставини частково були встановлені рішенням Вижницького районного суду від 31.10.2018 року по цивільній справі №713/1368/16.

Посилаючись на ст.ст.242, 331, 386-388, 392, 1216, 1220, 1233, 1234, 1241, 1247, 1251, 1268 ЦК України просив витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на його користь 1/14 частку (1/7 частку в спадковому майні, яка складається із 1/2 частки в будинковолодінні) в будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_2 та всі судові витрати по справі стягнути з відповідача.

У судове засідання позивач та його представник адвокат Краснюк В.В. не з`явилися, належно повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи по суті, про що є відомості в матеріалах справи. До початку судового засідання представник позивача адвокат Краснюк В.В. надав до канцелярії суду заяву, у якій просив справу розглядати за їх з позивачем відсутності, позов підтримує в повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Дронь О.І. заявлений позов не визнали, просили відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Ухвалою суду від 14.07.2025 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 03.11.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Суд, заслухавши відповідача ОСОБА_2 , його представника адвоката Дронь О.І., вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з таких підстав.

На підтвердження позовних вимог позивачем ОСОБА_1 та його представником адвокатом Краснюком В.В. надано такі докази:

копію постанови Чернівецького апеляційного суду від 03.02.2025 року по цивільній справі №713/1148/23 (провадження №822/47/25) за уточненим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно за законом, та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору, та за зустрічним позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Змінено мотивувальну частину рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04.11.2024 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Даним рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що:

- після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, до складу якого входить 1/2 частка житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_2 ;

- у будинковолодінні, яке знаходиться по АДРЕСА_2 станом на 01.12.2000 року, тобто на день смерті ОСОБА_3 , з нею були зареєстровані та проживали сім осіб, а саме: ОСОБА_2 - чоловік, ОСОБА_6 - син, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_5 - син, ОСОБА_1 неповнолітній син, ОСОБА_7 - дочка, ОСОБА_8 - дочка;

- оскільки після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, яку прийняли семеро спадкоємців за законом, частка спадкоємців, що прийняли спадщину становить 1/7 від частки в спадковому майні. А тому, частка кожного спадкоємця становить 1/14 спадкового майна. Отже, ОСОБА_1 успадкував після смерті ОСОБА_3 1/14 частки спадкового майна;

- отже право власності на частку у спірному майні перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в порядку спадкування, а ОСОБА_2 не набув у встановленому законом порядку право власності на все будинковолодіння по АДРЕСА_2 . Частка у спірному будинковолодіння вибула з володіння ОСОБА_1 поза його волею;

- суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 є позов про витребування частки спірного майна від ОСОБА_2 ;

копію технічного паспорту на домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_3 , виготовленого КП «Вижницьке РБТІ» на ім`я ОСОБА_2 станом на 09.12.2015 року, згідно якого за вказано адресою розташоване нерухоме майно: житловий будинок літ. «А», житловий будинок літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д», убиральня літ. «Е», підвал літ. «Пд.», загальною вартістю 232668,00 грн;

копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 від 27.08.2015 року, згідно якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 21.04.1978 року значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 ;

копію довідки Вижницької міської ради №3-303 від 23.05.2019 року, у якій на адвокатський запит адвоката Краснюка В.В. від 16.05.2019 року повідомлено, що згідно записів в погосподарській книзі №9, особовий № НОМЕР_2 (за 1991-1995 pp.) господарський двір, розташований в АДРЕСА_2 станом на 15.04.1991 року відносився до категорії двору колгоспний.

В даному господарстві станом на 15.04.1991 року були зареєстровані та проживали: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_10 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

На час смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею в одному будинку були зареєстровані та проживали: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Також на час смерті ОСОБА_3 її чоловік ОСОБА_2 був зареєстрований головою господарства;

копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 117636430 від 20.03.2018 року, згідно якого - 15.03.2018 року на підставі виписки з погосподарської книги №3-133, виданої 06.03.2018 року Вижницькою міською радою та технічного паспорта №2/134, виданого 09.12.2015 року КП «Вижницьке РБТІ», державний реєстратор Вижницької міської ради Чорней І.І. провела державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 на домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_3 та складається з: житлового будинку літ. «А», житлового будинку літ. «Б», сараю літ. «В», сараю літ. «Г», сараю літ. «Д», убиральні літ. «Е», підвалу літ. «Пд.»;

довідку Вижницької міської ради №3-657 від 03.12.2025 року, згідно якої - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 проживала і перебувала на реєстраційному обліку за місцем проживання в АДРЕСА_2 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . На день смерті з нею в одному будинку були зареєстровані та проживали: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - син; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - син; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - син; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - дочка; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - дочка; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - син.

Спадкоємцями першої черги ще є: ОСОБА_15 , 1979 р.н., ОСОБА_9 , 1977 р.н. та ОСОБА_10 , 1978 р.н.

На час смерті ОСОБА_3 її чоловік ОСОБА_2 був зареєстрований головою господарства;

довідку Вижницької міської ради №3-620 від 25.06.2024 року, згідно якої - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 народила і виховала десять дітей: ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_11 - син; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 - син; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 - син; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_10 - дочка; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - син; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - син; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - син; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - дочка; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - дочка; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - син;

копію посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого 23.05.2019 року Вижницькою районною державною адміністрацією, згідно якого - сім`я ОСОБА_16 та ОСОБА_1 має право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей;

копію постанови державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори Чернівецької області Мицкан Ж.І. №161/02-31 від 15.03.2019 року, згідно якої - ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на спадкове майно, що складається із домоволодіння АДРЕСА_3 ; грошових внесків; майнового та земельного паїв, у зв`язку з тим, що він фактично не вступив в управління або володіння спадковим майном та не подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (вимоги ст.549 ЦК УРСР (1963 року) та ним не були надані належним чином оформлені документи, що посвідчують право власності ОСОБА_3 на дане майно;

копію акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №3-533, виданого 07.06.2018 року Вижницькою міською радою, згідно якого - в АДРЕСА_2 проживають: ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 - син; ОСОБА_16 - невістка (без реєстрації); ОСОБА_17 - син невістки (без реєстрації); ОСОБА_18 - онук (без реєстрації); ОСОБА_19 - онук (без реєстрації).

Матеріально-побутові умови проживання задовільні. ОСОБА_16 , 1991 р.н. разом з дітьми проживають в даному житловому будинку без реєстрації. ОСОБА_2 , 1954 р.н. скаржиться на сина за його відношення до нього та хоче виселити сина з невісткою та її дітьми з даного житлового будинку;

копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 01.06.1991 року, згідно якого - ІНФОРМАЦІЯ_12 народився ОСОБА_1 , батьками якого зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_6 від 27.12.2007 року, згідно якого - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 значиться зареєстрованим в с. Іспас;

копію повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 від 26.07.2018 року, згідно якого - ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ;

копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №8 від 27.03.2019 року, згідно якого - 08.05.1976 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_20 і після реєстрації шлюбу їм присвоєно прізвища ОСОБА_21 ;

копію рішення Вижницького районного суду від 31.10.2018 року по цивільній справі №713/1368/18 провадження №2/713/540/18, залишене без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 20.12.2018 року, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_16 , де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів є орган опіки та піклування Вижницької районної державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення.

Даним рішенням суду встановлено, що:

- ОСОБА_2 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_1 , як син ОСОБА_22 з народження проживає в житловому будинку, який розташований в АДРЕСА_1 , є членом сім`ї власника спірного будинку, зі згоди батька після одруження почав проживати в житловому будинку з дружиною ОСОБА_16 та відповідно до вимог ЖК України наділений правом нарівні з власником користуватись житловим приміщенням, вселяти до житлового будинку інших членів сім`ї. ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_16 проживають у спірному житловому будинку, не втрачали зв`язок з господарством;

копію акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №3-427, виданого 06.07.2018 року Вижницькою міською радою, згідно якого - в АДРЕСА_2 проживають: ОСОБА_1 - чоловік; ОСОБА_16 - дружина; ОСОБА_17 - син; ОСОБА_18 - син; ОСОБА_19 - син. Дана сім`я зареєстрована та проживає в с. Іспас. Матеріально-побутові умови проживання задовільні. ОСОБА_1 не працює, зареєстрований та проживає за даною адресою. ОСОБА_16 не працює, разом з дітьми проживає в с. Іспас без реєстрації. Зареєстровані в с. Драчинці Кіцманського району Чернівецької області. На їхньому утриманні троє неповнолітніх дітей;

копію акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №3-200, виданого 04.07.2022 року Вижницькою міською радою, згідно якого - в АДРЕСА_2 проживають: ОСОБА_1 - чоловік; ОСОБА_16 - дружина (без реєстрації); ОСОБА_17 - син (без реєстрації); ОСОБА_18 - син (без реєстрації); ОСОБА_19 - син (без реєстрації). Дана сім`я зареєстрована та проживає в с. Іспас. Матеріально-побутові умови проживання задовільні. ОСОБА_1 не працює, перебуває на обліку в центрі зайнятості. ОСОБА_16 не працює, здійснює догляд за дитиною до шестирічного віку та разом з дітьми проживає в с. Іспас без реєстрації. Зареєстровані в с. Драчинці Кіцманського району Чернівецької області. На їхньому утриманні троє неповнолітніх дітей.

На підтвердження заперечень проти позову відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Дронь О.І. доказів у встановлений судом строк не надали.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування частки із чужого незаконного володіння суд застосовує такі норми права.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст.319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ці ж положення закріплені у ст.41 Конституції України.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.2 ст.321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України).

Частиною 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 року у справі №362/2707/19 викладено висновок про те, що:

«Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно».

У постанові Верховного Суду від 30.07.2020 року у справі №752/13695/18 викладено висновок про те, що:

«Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «фізично» фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16 викладено висновок про те, що:

«Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №488/5027/14-ц викладено висновок про те, що:

«Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п.9 ч.1 ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №653/1096/16-ц та від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16-ц викладено висновок про те, що:

«Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №466/8649/16-ц викладено висновок про те, що:

«Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі №925/1351/19 викладено висновок про те, що:

«Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому ст.400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 року у справі №488/2807/17 викладено висновок про те, що:

«За загальним правилом, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його фактичним володільцем (крім випадків, коли на земельні ділянки право приватної власності не може виникнути в принципі за жодних умов).

Особа, яка внаслідок неправомірної державної реєстрації набула майно у фактичне володіння, не набуває право володіння ним, оскільки це право, будучи складовою права власності, і далі належить законному власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.».

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захисту своїх прав і свободи від пошкоджень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту у вибраний спосіб.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 22.01.2019 року у справі №912/1856/16, від 14.05.2019 року у справі №910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належного інтересу його особою способу захисту, судам необхідно зважати і на ефективність погляду з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що зібрана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, які передаються Конвенції, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі чи іншій країні.

Суть цієї статті зводиться до вимог надати людям такі засоби правового захисту на національному рівні, які дозволили компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положення Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають певну свободу розсуду того, яким чином вони вимагають при цьому виконанні своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд вказав на те, що за деякі вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, які передаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтереси підлягають застосуванню з дотриманням положення ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Засоби захисту цивільного права мають відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити відновлення порушеного права, а в разі неможливості такого відновлення - гарантувати особі можливість отримати нею відповідне порушення.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне відновлення прав особи, за захистом якої вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відтак, при вирішенні спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю.

Водночас, якщо суд дійде переконання про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, він має надати оцінку обраному позивачем способу захисту та з`ясувати, чи є цей спосіб правомірним та ефективним, оскільки обрання способу захисту, що не відповідає цим критеріям, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17, від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19.

Обрання неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року у справі №910/12525/20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі №925/1265/16 зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

У розумінні наведених положень законодавства звертатися з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння може лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема, на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом.

Судом з достовірністю встановлено, що право приватної власності на домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_3 зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , а отже вказане майно чи його частка не входило у спадкову масу, яка залишилася після смерті ОСОБА_3 , і не могло бути успадковане ОСОБА_1 .

Вказані обставини встановлені рішенням Вижницького районного суду від 31.10.2018 року по цивільній справі №713/1368/18 (провадження №2/713/540/18), яке залишене без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 20.12.2018 року і з невідомих причин залишені поза увагою Чернівецьким апеляційним судом у постанові від 03.02.2025 року по цивільній справі №713/1148/23 (провадження №822/47/25).

Тобто, позивач ОСОБА_1 не є ні власником частки у домоволодінні, яке розташоване по АДРЕСА_3 , ні особою, у володінні якої перебувало зазначене майно.

Суд звертає увагу позивача та його представника, що реалізуючи право на судовий захист і звертаючись з позовом до суду позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином відповідач ОСОБА_2 порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Оскільки позивачем ОСОБА_1 та його представником адвокатом Краснюком В.В. не було доведено наявності свого порушеного права відповідачем ОСОБА_2 , то суд не повинен встановлювати інші обставини справи, а саме вдаватися в аналіз встановлених судом обставин в сукупності з наведеними нормами матеріального права й робити висновки по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, про правомірність, ефективність способу захисту порушеного права, оскільки порушеного права немає.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28.12.2022 року по справі №285/6579/21.

У постановах Верховного Суду від 08.11.2023 року в справі №761/42030/21 провадження №61-12101св23 та від 11.12.2023 року в справі №607/20787/19 провадження №61-11625сво22 викладено висновок про те, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Враховуючи наведені вище вимоги закону, досліджені докази та встановлені на їх підставі обставин, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування частки із чужого незаконного володіння - необґрунтовані та безпідставні, а тому задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення.

На підставі ст.ст.55, 129 Конституції України, ст.ст.3, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 387 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 5, 12, 13, 76-82, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування частки із чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суд подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, до Чернівецького апеляційного суду через Вижницький районний суд Чернівецької області.

Повний текст рішення складено 28.11.2025p.

Суддя Андрій ОСОКІН