печерський районний суд міста києва
Справа № 757/470/24-ц
пр. № 2-2376/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача, - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Печерська районна в місті Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів,

УСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей, в розмірі 10 000,00 грн. на кожну дитину, щомісячно, до досягнення ними повноліття.

В обґрунтування позову вказано, що сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 18 грудня 2010 року Печерським районним управлінням юстиції у м. Києві. У шлюбі з відповідачем у них народилося двоє спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вони з сім`єю постійно проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Діти зареєстровані за цією адресою. Однак, у зв`язку з повномаштабним вторгненням рф в Україну позивач разом з дітьми виїхала до Словенії, де отримали прихисток. З цього часу відповідач став менше приймати участь у вихованні та утриманні дітей, його ставлення як чоловіка та батька кардинально змінилося. Наприкінці жовтня 2023 року позивач з дітьми приїхали в Україну на канікули. Під час перебування в Києві, відповідач ОСОБА_3 став пропонувати почати жити в подальшому у вільних стосунках, не обмежуючись один одним, на що позивач категорично не погодилась, оскільки це суперечило її моральним принципам, уявленню про сім`ю, а в подальшому відповідач повідомив, що він підтримує стосунки з іншою жінкою. Незгода з відповідачем призвела до прояву ним фізичного насильства, після чого продовження сімейних відносин стало неможливим та суперечило інтересам дітей і позивач запропонувала розлучитись. Позивач зазначає, що відповідач почав погрожувати, що позбавить її житла, спільного майна, а якщо надумає ділити майно та подавати на аліменти - він забере дітей у будь-який спосіб. В зв`язку з агресивною поведінкою відповідача вона з дітьми вимушена була переїхати проживати до квартири своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 . В подальшому, через загострення небезпечної ситуації у м. Києві, збільшення ракетних обстрілів, та керуючись інтересами дітей вони з дітьми повернулись до Словенії, де діти продовжили навчання, відвідували спортивні секції. Після повернення до Словенії відповідач продовжував погрожувати розправою, відібранням дітей, позбавленням всього майна, та ненаданням жодної допомоги, надсилаючи чисельні повідомлення образливого та принизливого змісту. Відповідач дітьми фактично не цікавиться, не приймає участі в їх утриманні та вихованні. Позивач просить визначити місце проживання дітей з нею для забезпечення найкращих умов для проживання, освіти, культурного розвитку, лікування та відпочинку, що буде відповідати їх найкращим інтересам, сприяти психічному та фізичному здоров`ю та нормальному розвитку. Також просила взяти до уваги, що діти з нею практично ніколи не розлучалися. Всіма питаннями їх виховання, навчання, спорту, розвитку, утримання та лікування опікувалась вона сама.

Поряд з цим, в обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилається на те, що її щомісячні витрати на дітей, їх забезпечення складають в середньому не менше 40 000 ( сорок тисяч) гривень, відповідно по 20 000 (двадцять тисяч) на кожну дитину.

Так щомісячні витрати на старшого сина ОСОБА_4 складаються з наступного: витрат на онлайн-навчання- 2000грн, витрат на репититорів - 1600 грн., витрат на зайняття футболом - 1600 грн., витрат на повноцінне харчування - 8000 грн., витрат на канцелярське приладдя - 500 грн., придбання одягу та взуття за сезоном - 4000 грн, перукарських послуг - 500 грн, придбання ліків, вітамінів -1000 грн, участі у шкільних екскурсійних програмах, відвідування культурних заходів - 1000 грн.

Загалом ці витрати становлять 20 000 грн. на місяць та не включають додаткових витрат пов`язаних з участю у змаганнях дитини, відпочинку, відвідуванні лікаря, щеплення, стоматологічні послуги, подарунки на свята.

Щомісячні витрати на молодшого сина ОСОБА_5 складаються з наступного: витрат на онлайн-навчання- 1500 грн, витрат на репититорів - 1900 грн., витрат на зайняття футболом - 1600 грн., витрат на повноцінне харчування - 8000 грн., витрат на канцелярське приладдя - 500 грн., придбання одягу та взуття за сезоном - 4000 грн, перукарських послуг - 500 грн, придбання ліків, вітамінів -1000 грн, участі у шкільних екскурсійних програмах, відвідування культурних заходів - 1000 грн.

Загалом зазначені витрати складають 20 000 грн. на місяць та не включають додаткових витрат пов`язаних з участю у змаганнях дитини, відпочинку, відвідуванні лікаря, щеплення, стоматологічні послуги, подарунків на свята.

Позивач зазначає, що відповідач спроможний приймати рівнозначну участь в утриманні дітей та сплачувати щомісячно по 10 000 гривень на кожну дитину, оскільки він є працездатною особою, займається підприємницькою діяльністю,

має стабільний дохід, має задовільний стан здоров`я, у нього відсутні інші утриманці. Відповідач є власником нерухомого майна, придбаного у шлюбі, а саме: трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 ; гаражного боксу № НОМЕР_1 у ГБК «Перемога» за адресою: пров.Лабораторний,9 у м. Києві. Також в його власності знаходяться автотранспортні засоби: позашляховик марки Ніссан PATHFINDER, державний номерний знак НОМЕР_2 ; легковий автомобіль марки Мерседесс, державний номерний знак НОМЕР_3 ; легковий автомобіль марки Ауді, державний номерний знак НОМЕР_4 .

Враховуючи вказані обставини, позивач вважає, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання синів до досягнення ними повноліття в розмірі 10000 гривень на кожну дитину.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач в зв`язку з перебування з дітьми за межами України була позбавлена можливості підписати та подати позовну заяву, і даний позов підписаний невстановленими особами. По суті заявленого позову відповідач звернув увагу суду, що місце проживання дітей не може бути визначено за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки дане житло передано в оренду, а діти зареєстровані і мають всі умови для проживання в квартирі разом з батьком. Відповідач зазначив, що в зв`язку з перебуванням дітей в Республіці Словенія він дійсно позбавлений можливості приймати участь в утриманні дітей у належний спосіб, однак він надає матеріальну допомогу позивачці, перераховуючи кошти на картковий рахунок, які позивач використовує та здійснює відповідні витрати.

Третя особа - Печерська районна в м. Києві державна адміністрація, надала висновок Органу опіки та піклування, відповідно до якого в зв`язку з проживанням дітей разом з матір`ю за межами України просили прийняти рішення на підставі наявних доказів та в інтересах дітей.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

08 січня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

10 січня 2024 року ухвалою судді Батрин О. В. заявлено самовідвід від розгляду справи.

23 січня 2024 року на підставі ухвали судді Батрин О. В. про самовідвід від головування у вказаній справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями і передано 23 січня 2024 року справу для вирішення питання про відкриття провадження, згідно з протоколом, судді Литвиновій І. В.

24 січня 2024 року судом отримано відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстровані / задекларовані місця проживання (перебування) сторін у справі.

24 січня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному позовному провадженні.

11 березня 2024 року від представника позивача засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь на відзив.

12 березня 2024 року засобами поштового зв`язку надійшов відзив відповідача на позов.

30 квітня 2024 року ухвалою суду позов залишено без розгляду.

10 липня 2024 року постановою Київського апеляційного суду скасовано ухвалу суду першої інстанції і направлено для продовження розгляду.

20 листопада 2024 року постановою Верховного Суду залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2024 року.

26 березня 2025 року відповідач подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

26 березня 2025 року, 17 квітня 2025 року через Електронний суд і 28 березня 2025 року засобами поштового зв`язку від представника позивача до суду надійшли клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

24 квітня 2025 року ухвалами суду, постановленими на місці, після заслуховування думки представника позивача і відповідача, задоволено клопотання відповідача про долучення доказів до матеріалів справи; задоволення клопотання представника позивача про долучення доказів до матеріалів справи; відмовлено у прийнятті до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Печерська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення участі батька у вихованні дітей та відмовлено у задоволенні клопотання про залишення без руху позову ОСОБА_1

24 квітня 2025 року ухвалою суду, постановленою на місці, після заслуховування думки представника позивача і відповідача, задоволено клопотання відповідача про врахування думки дітей шляхом їх безпосереднього опитування.

24 квітня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено до розгляду по суті.

19 червня 2025 року ухвалами суду, постановленими на місці, після заслуховування думки сторони позивача і відповідача, задоволено клопотання відповідача про долучення письмових пояснень до матеріалів справи; платіжної інструкції.

21 серпня 2025 року представник позивача ОСОБА_2 через Електронний суд подав до суду клопотання про долучення додаткових доказів.

13 жовтня 2025 року відповідач подав до суду через Електронний суд клопотання про долучення доказів.

14 жовтня 2025 року представник позивача ОСОБА_2 через Електронний суд подав до суду клопотання про долучення додаткових доказів.

20 жовтня 2025 року від відповідача надійшла заява про прийняття до матеріалів справи переліку запитань дітям в ході заслуховування їх думки щодо проживання з одним із батьків, а 22 жовтня 2025 року від відповідача надійшла заява про допит малолітніх свідків.

В засіданні позивач та її представник підтримали заявлені вимоги, просили їх задовольнити. Позивач зазначила, що з народження і до цього літа діти завжди жили зі нею. Вони ніколи не були розлучені, окрім випадку, коли батько без її відома і згоди таємно вивіз дітей до України. Це було зроблено у період ескалації війни - під час небезпеки, яку самі діти ще не здатні повністю усвідомити. Діти перебувають під сильним впливом і тиском з боку батька. Він вводить їх в оману: обіцяв безпеку - але повіз у країну, де щодня лунають сирени; обіцяв навчання у гімназії біля дому , а влаштував в загальноосвітню школу, обіцяв спорт - але не забезпечив навіть одного заняття. Те, що діти зараз сприймають як «пригоди», насправді є грубим порушенням їхніх прав і створює загрозу для майбутнього. Також, позивач вказала, що «ми, дорослі, повинні ставити понад усе інтереси дітей. Мої діти мають право жити в безпеці, в стабільному і звичному середовищі. Я, як мама вже 3,5 роки робила все можливе, щоб вони не відчували страху війни та розлучення. Я сама, у статусі біженки, забезпечила їх житлом, харчуванням, освітою та розвитком. Діти у Словенії відмінно навчалися, навіть словенською мовою, займалися спортом, брали участь у міжнародних змаганнях, подорожували, пізнавали Європу, жили повноцінним і здоровим життям. Усі вихідні ми проводили разом - море, подорожі, екскурсії. Я віддала їм увесь свій час і серце, бо діти - головний сенс мого життя. Їхній батько нехтуючи їхніми інтересами та безпекою, без моєї згоди, таємно вивіз дітей до країни, де триває війна. Єдиною «розвагою» там стала лазня з його друзями. Діти залишаються самі вдома під час повітряних тривог, без супроводу дорослих навіть не спускаються в укриття. Батько возить їх із собою на суди, замість того, щоб забезпечити нормальне навчання. Діти вибиті зі звичного процесу, позбавлені європейської освіти, а українську програму - теж не отримали. Це викликає величезний стрес. Батько працює, часто у відрядженнях чи судах, має ненормований графік. Діти самі залишаються у квартирі на 16-му поверсі без жодного дорослого. Це - небезпечно. Протягом 3,5 років батько не приїхав до дітей, не брав участі у вихованні та їхньому утриманні. Лише коли розпочалися інтенсивні судові процеси та постало питання майна - він згадав про дітей».

Відповідач в судове засідання 30 жовтня 2025 року не прибув, проте в попередніх заперечував проти позову, вважає позов фальсифікованим та незаконним. Визнавав факт фактичного проживання дітей з 2022 року у Словенії разом з позивачкою, стверджував, що надсилає кошти на утримання дітей, які передаються особисто дітям, а не матері. Звертав увагу, що діти зареєстровані в квартирі разом з ним. Відповідач неодноразово звертав увагу, що позов підписано не позивачкою та є підстави для залишення позову без розгляду або без руху. Також відповідач зазначав, що не може дозволити визначити місце проживання дітей в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , де прописані сторонні люди. Відповідач наполягав на з`ясуванні думки дітей щодо визначення місця їх проживання. Щодо вимоги про стягнення аліментів зазначив, що утримання дітей є обов`язком батьків, а сума 10 000 грн є справедливою.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду був повідомлений належним чином, з клопотаннями про відкладення судового розгляду не звертався.

Свідок ОСОБА_7 , допитана в судовому засіданні зазначила, що вона працює психологом 22 роки і проводила консультації з дітьми як під час перебування їх разом з матір`ю в Словенії, так і після зміни місця їх проживання батьком та повернення до Києва. Під час проживання з матір`ю в Словенії діти навчались в школі, ходили на гуртки, були успішні, з матір`ю були добрі відносини. Мати дуже піклувалась про дітей і саме вона, перебуваючи в Словенії, звернулась до неї, як до психолога, для надання професійної психологічної підтримки і полегшення адаптації дітей в новій країні. З батьком діти на той час спілкувались засобами відозв`язку, мати їм не перешкоджала. Свідок пояснила суду, що вона зазначала матері, що батько погано впливає на дітей та налаштовує їх проти неї, що призводить до відсторонення одного із батьків і негативно впливає на психоемоційний стан дітей. Він транслює дітям своє негативне ставлення до жінок, їх ролі в житті, що впливає на стосунки з матір`ю та їх відношення до жінок, не виховує у них повагу до жінки. Батько намагається перешкодити спілкуванню дітей з матір`ю, відчужити її від них, що погано впливає на психологічний стан дітей. Діти добре ставились до матері і до батька, вони були пригнічені їх відносинами і розлученням, але це не вплинуло на їх відношення до батьків. Діти ніколи не скаржились на матір. Діти після переїзду до м.Києва шкодують за своїми друзями в Словенії, за втраченою можливістю займатись футболом. Старший син під час бесід повідомив їй, що йому важко вчитись в Україні, оскільки системи освіти в Словенії і Україні різні, за що він дуже переживає. Відсутність друзів, матері вплинуло на емоційний стан дітей, вони пригнічені. Батько хоча і намагається розвагами покращити настрій дітям, однак це не вирішує в цілому проблеми, а навпаки може погіршити їх стан пізніше, оскільки ці події є психотравмуючими. Також свідок зауважила, що спосіб, у який діти були переміщені до України, а саме, що батько примусив їх казати неправду матері, приховувати свій від`їзд, тобто фактично погодив «брехню» в сім`ї, впливає на моральні цінності дітей.

Суд, вислухавши сторони, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

18 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 18 грудня 2010 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, серія НОМЕР_5 , актовий запис № 1627 (т. І, а.с.15).

У шлюбі у сторін народилось двоє синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 12.09.2012 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, серія НОМЕР_6 , актовий запис № 3224; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 04 квітня 2014 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, серія НОМЕР_7 , актовий запис № 1226 (т.І а.с16, 18).

20 листопада 2024 року на підставі рішення Дарницького районного суду м.Києва у справі № 753/939/24 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні був введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

На теперішній час воєнний стан в Україні неодноразово продовжувався і наразі триває.

Судом встановлено, що з 29 березня 2022 року діти з матір`ю, в зв`язку з воєнним станом в Україні та пов`язаною з цим небезпекою для дітей проживали в Республіці Словенія, де отримали тимчасовий захист (т. 1 а.с.64-65).

Витрати на утримання дітей, забезпечення їх харчуванням, одягом, шкільним приладдям, придбання лікарських засобів, оплату онлайн-навчання несла позивач, що підтверджується фіскальними чеками (т.І а.с. 66-79).

20 липня 2025 року місце проживання дітей було змінено батьком без згоди матері та вони були переміщені до України, про що позивач 21 липня 2025 року звернулась до Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації та Дарницького управління поліції ГУ НП у м. Києві .

На момент розгляду справи діти разом з батьком проживають за адресою: АДРЕСА_1 , де вони і зареєстровані.

Наказом від 29 серпня 2025 року № 73-у ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зараховані до складу учнів гімназії № 62 Дарницького району м. Києва.

Згідно Акту № 70/25 оцінки потреб сім`ї/особи, складеного представниками Дарницького районного в м. Києві центру соціальних служб діти мають окремі спальні місця, в помешканні створені всі належні умови для виховання дітей.

Відповідно до висновку психологічного обстеження ОСОБА_5 , проведеного за зверненням матері психологом ОСОБА_10 , під час перебування в іншій країні, мамою для хлопця створено емоційно теплу родинну атмосферу та забезпечено всі необхідні умови для його відповідного фізичного, розумового та емоційного зростання. Аналіз психологічних особливостей дитячо-батьківських взаємовідносин малолітнього ОСОБА_5 свідчить про те, що мама є для дитини найбільш значущою та емоційно близькою дорослою фігурою, поряд з нею дитина відчуває себе захищеною та має відчуття безпеки. Стиль виховання дитини матір`ю є позитивним для його психологічного здоров`я. За досліджених обставин розлука з матір`ю може стати для дитини травматичною та призвести до формування невротичних розладів. Психологом відмічено відсутність ознак залучення дитини до конфлікту лояльності в процесі розлучення батьків, формування негативного образу батька в очах дитини. Рекомендовано залишити існуючі умови проживання дитини з матір`ю, без змін (т.І, а.с. 106-107).

Відповідно до висновку психологічного обстеження ОСОБА_4 , проведеного за зверненням матері психологом ОСОБА_10 , під час перебування в іншій країні разом з мамою дитина відмічає, що має комфортні умови перебування. Відвідує школу, де відчуває себе адаптованим до умов навчання та колективу, має можливість займатись спортом. Дитина характеризує маму як друга, якому він може довіряти та попросити про допомогу. Аналізуючи ставлення дитини до обох батьків психолог приходить до висновку, що дитина відчуває сильну психологічну та емоційну прихильність до мами, вона є більш близькою та значущою фігурою в його житті. Дитина також має хороший контакт з батьком, він є для нього важливою фігурою. Психологом відмічено позитивний стиль виховання матері, яка не зважаючи на складну сімейну ситуацію не залучає дитину до конфлікту лояльності та не здійснює жодного впливу на формування негативного образу батька, що є досить рідкісним явищем у аналогічних ситуаціях. На підставі проведеного дослідження психоемоційного стану дитини. Зі слів дитини, він має бажання і надалі проживати з мамою, але мати можливість вільно спілкуватись з татом. Під час бесіди хлопець наголошував, що хоче мати гарні та теплі стосунки з кожним з батьків. Рекомендовано залишити існуючі умови проживання дитини з матір`ю, без змін (т.І, а.с. 108-109).

Згідно з протоколом психологічної консультації від 29 жовтня 2024 року, з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , проведеної психологом ОСОБА_14 , остання зазначила, що на прийомі діти демонструють прив`язаність як до мами, так і до батька. У дітей гарні довірливі стосунки з мамою і вона цілком відповідає потребам синів в прив`язаності та забезпечує емоційний контакт, безпечне середовище та догляд. Батько спілкується більше з ОСОБА_4 і має на нього вплив. На час консультації встановлено, що батько здійснює тиск на дітей, особливо на ОСОБА_4 , який є більш вразливий до впливу батька, з метою ймовірного повернення їх в Україну. Батько свідомо викликає бажання у дітей повернутись в Україну, уникаючи розмов про небезпеку, маніпулюючи почуттями дітей. Стосунки батька і матері, а особливо знецінення матері з боку батька, образи і погані слова в її бік, впливають на розвиток і психологічний стан дітей, погіршують довіру їх до дорослих та можуть спричинити травму. Зі свого боку мати не здійснює негативний вплив на стосунки дітей з батьком, не налаштовує їх проти нього, та не перешкоджає їх контактам. За висновками психолога зміна місця проживання у ситуації воєнних дій, як і повторна зміна місця проживання може негативно вплинути на психологічний стан дітей, також може бути причиною депресії. Місце проживання дітей з матір`ю задовольняє емоційні, психологічні потреби, повністю відповідає їх інтересам. Враховуючи негативний вплив батька на дітей у відношенні до матері рекомендовано не змінювати їх місце проживання, оскільки це може призвести до негативних наслідків (т.ІІ, а.с.157-158).

Згідно з Актом бесіди від 25 березня 2024 року, складеного головним спеціалістом юридичного відділу ССДС Печерської РДА у місті Києві Куценко А.О. проведено бесіду з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Із діалогу з`ясовано, що діти з мамою, у зв`язку з військовою агресією з боку рф тимчасово проживають у Словенії, де вони навчаються. Також діти дистанційно навчаються у школі в Україні. З батьком часто спілкуються телефоном, мати не чинить перешкод у спілкуванні з батьком. Діти повідомили, що розуміють по якій справі проводиться бесіда та одночасно підтвердили бажання й надалі проживати з матір`ю, але бачитись з батьком та спілкуватись. Дуже хочуть, щоб закінчилась війна, щоб повернутись в Україну. (т.ІІ, а.с.165).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Печерською районного в м. Києві державною адміністрацією хоча і надано до суду висновок, однак він не містить будь-яких обґрунтованих висновків щодо розв`язання спору в зв`язку з тим, що на момент засіданні діти з матір`ю знаходились за межами України, і носить формальний характер. В ньому не наведені обставини, які б перешкоджали Органу опіки та піклування провести відповідні опитування дітей та батьків, з`ясувати їх ставлення один до одного, прив`язаність дітей до одного із батьків.

Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.

Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.

Однак не вчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень.

Такі висновки викладені в постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 11.12.2023 р. у справі № 523/19706/19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Вирішуючи спір щодо місця проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд враховує, що діти, проживаючи з матір`ю в Республіці Словенія в зв`язку з оголошенням в Україні воєнного стану, незважаючи на зміну місця їх постійного проживання і оточення, мали постійний належний догляд, були забезпечені турботою, емоційною та психологічною підтримкою, родинним теплом, можливістю отримувати освіту не лише в Словенії, а і дистанційно навчатись в українській школі, розвивати свої здібності, займатись спортом. Також суд приймає до уваги вік дітей та їх емоційну прихильність до матері, а також ставлення до неї.

Суд при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дітей враховує особисті якості матері, її позитивний вплив на формування у дітей поваги до обох батьків, до сімейних цінностей, намагання не залучати дітей до конфлікту між батьками, незважаючи на складні сімейні відносини, а також особисті якості батька та його, за заключенням психолога, негативний вплив на виховання дітей, налаштування їх проти матері, знецінення ролі матері в їх житті, виховання у дітей зневажливого ставлення до жінки та схвалення ним брехні.

Поведінка батька щодо зміни ним адаптованого в іншій країні і безпечного місця проживання дітей без згоди матері, без врахування інтересів дітей, їх емоційного стану, маніпулювання почуттями до себе, відсторонення від матері призвели лише до виникнення у них стану пригнічення та додаткової тривоги, що було підтверджено в ході допиту свідка психологом ОСОБА_16 .

Незважаючи на задоволення судом клопотання відповідача про особисте опитування дітей, останній не забезпечив без поважних причин явку дітей в судові засідання, призначені на 21 серпня 2025 року, 14 жовтня 2025 року, 30 жовтня 2025 року, що позбавило суд можливості особисто з`ясувати їх думку щодо визначення місця їх проживання з одним із батьків, встановити прихильність дітей та їх відношення до батьків. Такі дії відповідача не були спрямовані на забезпечення об`єктивного розгляду справи судом та з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

Беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання малолітніх дітей та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, суд дійшов до висновку про визначення місця проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з матір`ю, що буде відповідати якнайкращим інтересам дітей, сприятиме їх повноцінному вихованню та розвитку.

Батько дітей, який безумовно відіграє важливу роль в житті та розвитку синів, має право та обов`язок піклуватися про їх здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким вони будуть проживати.

Оскільки вирішення питання про стягнення аліментів є похідним від вирішення спору з ким проживають діти і хто несе витрати на їх утримання, суд в зв`язку з визначенням місця проживання дітей з матір`ю вважає за необхідне вирішити питання про стягнення аліментів з батька на утримання неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб.

За приписами частини третьої ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Водночас, згідно з частиною другою ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

При вирішення спору про стягнення аліментів суд враховує, що відповідач є особою працездатного віку, займається підприємницькою діяльністю, є діючим адвокатом, має постійний дохід, не має інших аліментних зобов`язань, а також має задовільний стан здоров`я.

Доказів на спростування зазначених обставин протягом розгляду справи суду надано не було.

Судом враховується розмір витрат, які несла позивач на утримання дітей, і які підтверджені відповідними фіскальними чеками, а також потреби дітей відповідного віку для забезпечення їх належного та гармонійного розвитку.

Відповідач, посилаючись на виконання ним свого обов`язку щодо утримання дітей, перерахування коштів на картковий рахунок, яким користувалась позивач, передачу коштів на потреби дітей третіми особами не надав суду належних та достатніх доказів на підтвердження цих обставин та здійснення щомісячного перерахування коштів в рахунок аліментів для потреб дітей.

Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 10 000,00 грн. на кожну дитину, щомісячно, до досягнення ними повноліття.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Подаючи до суду позовну заяву про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів позивач сплатила судовий збір у розмірі 1073,60 грн, які на підставі положень частини першої статті 141 ЦПК України, підлягають стягненню стороні, на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 32, 48, 51, 55, 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 1-20, 29 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 7, 19, 141, 161 Сімейного кодексу України, ст. ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 137-141, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Печерська районна в місті Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, задовольнити.

Визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_8 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ).

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_8 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 10 000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 28 грудня 2023 року до досягнення ними повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_8 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова