Справа № 450/1760/24 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1707/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Підлужного В.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

представника ТзОВ Сільськогосподарське підприємство «Захід - Агро» Юнко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 квітня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарського підприємства «Захід-Агро» про стягнення безвідсоткової поворотної фінансової допомоги.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач є засновником/учасником ТзОВ СП «Захід-Агро» та володіє часткою в статутному капіталі товариства у розмірі 50%. Протягом всієї діяльності товариства, у разі необхідності, він надавав поворотну фінансову допомогу, яку відповідач по мірі поступлення грошових коштів йому повертав. Починаючи з 05 вересня 2023 року позивач надав товариству безвідсоткову фінансову допомогу на зворотній основі на загальну суму 2 952 000 грн., що підтверджується долученими платіжними інструкціями, яка йому не повернута. 26 лютого 2024 року позивач скерував відповідачу вимогу про повернення вказаних вище коштів протягом двох днів з моменту отримання вимоги, однак товариство коштів так і не повернуло. Крім цього, директор ТзОВ «СП «Захід-Агро» не виходить на зв`язок, відмовляється спілкуватись та на чергові чи позачергові загальні збори учасників товариства не з`являється, що викликає у позивача сумніви в добросовісній поведінці відповідача щодо повернення йому коштів.

З наведених підстав просить стягнути з відповідача на його користь 2 952 000 гривень.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Вказує, що в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази того, що за період з 26.12.2016 року до 06.02.2024 року позивач перераховував товариству кошти, де в призначенні платежу зазначено безвідсоткова поворотна фінансова допомога від засновника або безвідсоткова фінансова допомога на зворотній основі від засновника згідно угод. Вважає, що позивачем долучено всі необхідні документи, в розумінні ч.1 ст. 207 ЦК України, що підтверджують укладення між сторонами правочину щодо надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги, яка відповідно до пп. 14.1.257 ст. 14 ПК України підлягала поверненню. Більше того, відповідач в суді першої інстанції визнав факт отримання продовж 2016-2024 років поворотної фінансової допомоги, а також повернення позивачу її більшої частини. Стверджує, що ознаками укладення вказаного правочину є наявність двох юридичних фактів, а саме існування домовленості між сторонами щодо надання позивачем поворотної безвідсоткової фінансової допомоги, тобто погодження істотних умов договору, надання допомоги позивачем та повернення більшої частин такої допомоги, тобто виконання договору сторонами. Крім цього, вважає необгрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність письмових договорів поворотної фінансової допомоги, які б свідчили про наявність між сторонами зобов`язань, передбачених ст. 1046 ЦК України, оскільки згідно з ч. 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника Свищо С.М. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ТзОВ Сільськогосподарське підприємство «Захід Агро» Юнко М.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не доведено належними та допустимми доказами наявність між сторонами зобов`язань за договором поворотної фінансової допомоги, оскільки такі не оформлені у встановленому законом порядку у письмовій формі.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що між ним та ТзОВ Сільськогосподарське підприємство «Захід Агро», в особі його керівника, було досягнуто згоди на укладення договору поворотної фінансової допомоги шляхом перерахування ним грошових коштів на рахунок ТзОВ Сільськогогосподарське підприємство «Захід Агро», однак договір поворотної фінансової допомоги у формі письмового документу не укладався.

З платіжних інструкцій, наданих «Кредобанк», вбачається перерахування ОСОБА_1 коштів на рахунок ТзОВ СП «Захід Агро» за призначенням «безвідсоткова фінансова допомога на зворотній основі від засновника згідно угод», дати угод є різними.

№5496050 від 05.09.2023 року на суму 300000.00 грн.

№5593791 від 20.09.2023 та №5593985 від 20.09.2023 на загальну суму 115000. 00 грн.

№5650527 від 29.09.2023 на суму 185000.00 грн.

№5672467 від 02.10.2023 на суму 60000.00 грн.

№5688446 від 04.10.2023 на суму 137000.00 грн.

№6019538 від 20.11.2023 на суму 275000.00 грн.

№6115729 від 05.12.2023 на суму 35000.00 грн.

№6206865 від 19.12.2023 на суму 1200000.00 грн.

№6314903 від 05.01.2024 на суму 320000.00 грн.

№6445278 від 23.01.2024 на суму 275000.00 грн.

№6551623 від 06.02.2024 на суму 50000.00 грн.

Операції (рух коштів) з рахунку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на рахунок ТОВ СП «Захід Агро» () містять інформацію про перерахування ОСОБА_1 на рахунок ТзОВ СП «Захід Агро» грошових коштів за призначенням платежу «безвідсоткова фінансова допомога на зворотній основі від засновника ОСОБА_1 » за період з 26.12. 2016 року 06.02.2024 року

Операції (рух коштів) з рахунку ТОВ СП «Захід Агро» () на рахунок ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) містять інформацію про перерахування на рахунок ОСОБА_1 , як фізичної особи, в період з 17.03.2017 року до 27.12 2023 року грошових коштів, як повернення безвідсоткової фінансової допомоги.

Платіжні інструкції кредитного переказу містять інформацію про перерахування ОСОБА_1 на рахунок отримувача ТзОВ СП «Захід Агро» грошових коштів з призначенням платежу «безвідсоткова фінансова допомога на зворотній основі від засновника ОСОБА_1 », зазначено, що згідно угод з різними датами їх укладення.

Вимогами від 20.02.2024 року та від 14.03.2024 року підтверджується звернення ОСОБА_1 до директора ТОВ СП «Захід Агро» про повернення грошових коштів, перерахованих ним ТзОВ СП «Захід Агро» як безвідсоткова фінасова допомога на зворотній основі.

Судом першої інстанції встановлено, і це не заперечується представниками як позивача, так і відповідача, письмові договори (угоди), на які є посилання у платіжних інструкціях при зазначенні призначення платежу із зазначенням різних дат їх укладення, між сторонами не укладались.

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з наявністю/відсутністю договірних відносин між сторонами та правових підстав для повернення відповідачем отриманих у період з 05.09.2023 року до 06.02.2024 року грошових коштів у загальній сумі 2 952 000 грн. 00 коп.

З приводу вказаних обставин суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частини 1 та 2 статті 207 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

У статті 643 ЦК України визначено, що якщо у пропозиції укласти договір вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку.

Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу (частина 2 статті 644 Цивільного кодексу України).

У постанові від 02.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що поворотна фінансова допомога надається на підставі договорів, що передбачають передачу підприємству у користування на певний строк суми грошових коштів без нарахування процентів або надання інших видів компенсацій як плату за користування такими грошовими коштами.

Операції з позики грошових коштів оформлюються згідно з вимогами статті 1046 "Договір позики" глави 71 ЦК України.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. З моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається укладеним.

За приписами статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За положеннями частини 1 статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, аналіз зазначених нормативних приписів у сукупності дозволяє дійти висновку про те, що договір можна вважати укладеним лише після їх підписання обома сторонами або отримання позивачем письмової відповіді відповідача про повне й безумовне прийняття пропозиції щодо укладення вказаних договорів на визначених ним умовах та фактичного отримання відповідачем за цими договорами грошових коштів.

Як убачається з матеріалів справи та підтверджується сторонами, договори, на які міститься посилання в графі «призначення платежу», між позивачем та відповідачем у вигляді окремого юридичного документу укладені не були.

Також в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про волевиявлення позивача та відповідача укласти зазначені договори на певних умовах за допомогою будь-якого технічного засобу зв`язку.

З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов щодо предмету, строку дії, строку повернення коштів тощо.

Отже, угоди безвідсоткової фінансової допомоги на зворотній основі від засновника ОСОБА_1 із зазначенням різних дат їх укладення, посилання на які міститься в платіжних інструкціях, є неукладеними.

Колегія суддів вважає, що одного факту перерахування позивачем грошових коштів відповідачу недостатньо для висновку про укладення сторонами угод про безвідсоткову фінансову допомогу на зворотній основі й виникнення між сторонами договірних зобов`язань.

На думку колегії суддів, обставини справи свідчать про набуття відповідачем майна без достатньої правової підстави.

В матеріалах справи містяться Операції (рух коштів) за рахунками ТзОВ СП «Захід-Агро» та ОСОБА_1 , які надані АТ «Кредобанк», а також платіжні інструкції, згідно яких ОСОБА_1 за період часу з 26.12.2016 року до 06 лютого 2024 року перераховував ТзОВ СП «Захід-Агро» горошові кошти, де в призначенні зазначено «безвідсоткова фінансова допомога на зворотній основі від засновкника ОСОБА_1 згідно угод», або «безвідсоткова фінансова допомога на зворотній основі від засновника ОСОБА_1 ».

Так, з матеріалів справи вбачається, що в період з 05.09.2023 року до 62.02.2024 року позивачем на користь ТзОВ СП «Захід Агро» були перераховані грошові кошти у загальній сумі 2952000.00 грн. із зазначенням у призначенні платежів, що вказані грошові кошти є «безвідсоткова фінансова допомога на зворотній основі від засновника згідно угод» та «безвідсоткова поворотна фінансова допомога від засновника», такі перераховані на підставі договорів.

Платіжними інструкціями підтверджується внесення ОСОБА_1 грошових коштів на рахунок ТзОВ СП «Захід Агро» за призначенням безвідсоткова фінансова допомога на зворотній основі від засновника ОСОБА_1 згідно угод, із зазначеням різних дат їх уклдаення.

№5496050 від 05.09.2023 року на суму 300000.00 грн.

№5593791 від 20.09.2023 та №5593985 від 20.09.2023 на загальну суму 115000. 00 грн.

№5650527 від 29.09.2023 на суму 185000.00 грн.

№5672467 від 02.10.2023 на суму 60000.00 грн.

№5688446 від 04.10.2023 на суму 137000.00 грн.

№6019538 від 20.11.2023 на суму 275000.00 грн.

№6115729 від 05.12.2023 на суму 35000.00 грн.

№6206865 від 19.12.2023 на суму 1200000.00 грн.

№6314903 від 05.01.2024 на суму 320000.00 грн.

№6445278 від 23.01.2024 на суму 275000.00 грн.

№6551623 від 06.02.2024 на суму 50000.00 грн.

Із долучених до позовної заяви взаєморозрахунків між ТзОВ СП «Захід Агро» та ОСОБА_1 щодо отримання/повернення поворотної фінансової допомоги, вбачається, що станом на 06 лютого 2024 року у ТзОВ СП «Захід-Агро» перед ОСОБА_1 існує заборгованість за договором поворотної фінансової допомоги у розмірі 2952000 грн.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції не заперечувала щодо розміру неповернутих ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 2952 000.00 грн., на спростування розрахунку, наданого позивачем, не надала іншого розрахунку неповернутих йому коштів.

Матеріалами справи підтверджується і це не заперечувалося представником ТзОВ «СП «Захід Агро» в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 упродовж тривалого часу, в період з 26.12.2016 року до 06.02.2024 року неодноразово на користь ТзОВ Сільськогосподарське підприємство «Захід Агро» перераховував грошові кошти із зазначенням у призначенні платежів, що вказані грошові кошти є «безвідсоткова поворотна фінансова допомога від засновника» або «безвідсоткова фінансова допомога на зворотній основі від засновника згідно угод».

Перерахування ОСОБА_1 на рахунок ТзОВ СП «Захід Агро» грошових коштів за призначенням платежу «безвідсоткова фінансова допомога на зворотній основі від засновника ОСОБА_1 » за період з 26.12.2016 року до 06.02.2024 року підтверджується інформацією, зазначеною в Операції (рух коштів) з рахунку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на рахунок ТОВ СП «Захід Агро» ().

Представник відповідача не заперечувала перерахування ОСОБА_1 на рахунок ТзОВ СП «Захід Агро» грошових коштів з призначенням «безвідсоткова фінансова допомога на зворотній основі», що кошти з таким призначенням платежу ТзОВ СП «Захід Агро» від ОСОБА_1 приймало, такі знаходилися на рахунку ТзОВ, як і не заперечувала тієї обставини, що грошові кошти, перераховані ОСОБА_1 , як безвідсоткова фінансова допомога на зворотній основі, йому протягом тривалого часу поверталися.

Встановлено, що ТзОВ СП «Захід Агро» в період з 17.03.2017 року до 27.12 2023 року повертало ОСОБА_1 грошові кошти, як повернення безвідсоткової фінансової допомоги, що підтверджується інформацією, зазначеною в Операції (рух коштів) з рахунку ТОВ СП «Захід Агро» () на рахунок ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Разом з тим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтверджнення повернення ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 2952000.00 грн.

У повторній вимозі № 6 від 14 березня 2024 року, адресованій директору ТзОВ СП «Захід-Агро» ОСОБА_3 , ОСОБА_1 просив повернути кошти, надані як фінансова допомога на зворотній основі.

Слід зазначити, що в суді апеляційної інстанції представник відповідача не заперечувала факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів, як безвідсоткової поворотної фінансової допомоги в загальній сумі 2 952 000.00 грн. за перерахованими вище платіжними документами та неповернення такої позивачу.

Також відповідачем не було надано суду доказів щодо наявності правових підстав отримання ТзОВ СП «Захід Агро» вказаних грошових коштів, враховуючи позицію відповідача щодо відстуності (неукладення) угод, які зазначені в платіжних інструкціях у графі «призначення платежу».

В свою чергу платіжні інструкції, видані KredoBank за період з 05.09.202023 року до 06.02.2024 року, колегія суддів розцінює лише як письмовий доказ передачі позивачем відповідачеві грошових коштів в загальній сумі 2952000.00 грн., а отже вказані докази не є обставиною, достатньою для того, щоб дійти висновку про існування між сторонами договірних відносин.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Тобто, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 Цивільного кодексу України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зокрема, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Тобто, зобов`язання з безпідставного набуття та збереження майна можуть бути наслідком таких юридичних фактів: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

При цьому за змістом статті 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 904/2342/18 та від 12.02.2019 у справі № 910/20926/16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зроблено висновок, що «положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

В даному випадку майном є грошові кошти в загальній сумі 2952000.00 грн., які були отримані ТзОВ «СП «Захід Агро» у зв`язку з їх перерахуванням позивачем на поточний рахунок останнього без укладення договорів, тобто отримані Товариством з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарським підприємством «Захід Агро» без достатніх правових підстав.

Враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає, що застосуванню підлягають положення глави 83 Цивільного кодексу України, якою врегульовано набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, та зокрема положення статті 1212 Цивільного кодексу України.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Аналогічна правова позиція викладені в постанові Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 910/5027/18.

Враховуючи, що грошові кошти в сумі 2952000.00 грн. були перераховані позивачем ТзОВ СП «Захід - Агро», як безвідсоткова поворотна фінансова допомога, що відповідачем не оспорюєтся, однак відповідач фінансову допомогу не повернув, що представником також не заперечується, колегія суддів вважає, що вказані кошти відповідач утримує без налженої правової підстави і безпідставно їх не повертає позивачу, а тому вони підлягають поверненню саме на підставі статті 1212 ЦК україни, адже перерахувавши грошові кошти, як безвідсоткову поворотну фінансову допомогу, позивач надіявся, що такі кошти йому будуть повернуті.

Суд першої інстанції вірно встановив відсутність договірних відносин між сторонами, документальних доказів на підтвердження існування між сторонами договірних відносин ні позивачем, ні відповідачем суду не надано.

З огляду на вищенаведене, враховуючи відсутність укладених між сторонами договорів безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, отримані відповідачем від позивача грошові кошти в загальній сумі 2 952 000.00 грн., що перераховані відповідно до платіжних документів у період з 05.09.2023 року до 02.02.2024 року, є безпідставно набутим майном в силу приписів статті 1212 Цивільного кодексу України.

Приписами статті 1213 Цивільного кодексу України встановлено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Як убачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача із вимогами від 20.02.2024 року та від 14.03.2024 року про повернення йому вказаних коштів протягом двох днів з дня отримання вимоги, отримавши яку 04.04.2024 року, ТзОВ СП «Захід Агро» на момент звернення до суду з позовом грошові кошти позивачу не повернуло, вимогу залишено відповідачем без відповіді та задоволення.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Належних та допустимих доказів на підтвердження повернення ТзОВ СП «Захід Агро» грошових коштів ОСОБА_1 у сумі 2 952 000 грн. 00 коп., відповідач суду не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

А відтак, з врахуванням вищенаведених встановлених судом обствин справи, колегія суддів вважає підставними позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ТзОВ СП «Захід Агро» 2952000.00 грн.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 мав на меті повернути собі кошти, що були ним перераховані на рахунок ТзОВ «СП «Захід Агро», як безвідсоткова поворотна фінансова допомога.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18 та від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, провадження № 14-104цс19).

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2025 року у справі №953/9152/20 зазначено, що «у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"). Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду , викладеними, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17; від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц та інших.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Тому обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Відмовою в задоволенні позову з підстав неналежного правового обґрунтування позивачами підстав позову фактично встановлено обмеження самої можливості розгляду заявленого позивачами позову та не враховано гарантованого національним і міжнародним законодавством права особи на доступ до правосуддя.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц.

З огляду на факти, установлені під час розгляду справи, встановивши мету, для досягнення якої позивачем пред`явлено цей позов, беручи до уваги те, що саме на суд покладено обов`язок визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, що є складовою усталеного в цивільному процесуальному законодавстві принципу jura novit curia, колегія суддів дійшла висновку що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням спірних правовідносин, і за відсутності між позивачем та відповідачем письмого договору про надання безвідсотковї поворотної фінансової допомоги, вважає, що такі виникли з підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України, однак зазначене не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення з ТзОВ Сільськогосподарське підприємство «Захід Агро» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 2 952 000.00 грн. є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню з підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати склаждаюттся з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України).

Стаття 141 ЦПК України визначає розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частина 2 статті 141 ЦПК України передбачає, що інші судові витрати, пов`язаніз розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , з відповідача ТзОВ Сільськогосподарське підприємство «Захід Агро» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 12112.00 грн. судового збору за подання позову та 22710.00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 квітня 2025 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Захід Агро» на користь ОСОБА_1 2952000.00 грн. (два мільйони дев`ятсот п`ятдесят дві тисячі) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Захід Агро» на користь ОСОБА_1 12112.00 грн. судового збору за подання позову, 22710.00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12.11.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк