КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №370/1918/24 Головуючий у І інстанції - Косенко А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Марин-Фінанс» на рішення Макарівського районного суду Київської області від 08 квітня 2025 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Марин-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

установив:

В липні 2024 року ТОВ «ФК «Марин-Фінанс» звернулось до Макарівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування вимог позову зазначало, що між ОСОБА_1 та АТ «Кредобанк» було укладено Кредитний договір №CL-338696.

Відповідно до умов Кредитного договору Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит, а Позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту.

Вказувало, що позичальник своїх зобов`язань за Кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого, станом на дату цієї вимоги, заборгованість за Кредитним договором складає 158981,46 грн., в тому числі строкове тіло 79873,36 грн., прострочене тіло 19210,09 грн., строкові відсотки 1635,17 грн., прострочені відсотки 58262,84 грн.

08 листопада 2023 року у правовідносинах за вказаною заборгованістю була здійснена заміна кредитора у зобов`язанні з АТ «Кредобанк» на нього, ТОВ «ФК «Марин-Фінанс», на підставі договору факторингу.

Боржника було повідомлено про заміну кредитора в зобов`язанні Досудовою вимогою, щодо виконання договірних зобов`язань та повідомленням про заміну кредитора в зобов`язанні.

Просило суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором CL-338696 у розмірі 158981,46 грн., судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та 6000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 08 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «ФК «Марин-Фінанс» звернулося до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувало тим, що суд першої інстанції невірно оцінив докази та не врахував важливі обставини справи, порушив процедуру оцінки доказів, зокрема, не взяв до уваги розрахунок заборгованості за договором, який є належним доказом надання кредитних коштів.

При цьому скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 21 серпня 2024 року №462/7300/20, в якій викладена позиція КЦС ВС щодо справедливості судового розгляду та неприпустимості формального підходу до розгляду справи.

Стверджувало, що суд не витребував від позивача необхідних документів для повного та всебічного розгляду справи, зокрема, первинні документи, що підтверджують надання кредиту. У цьому контексті скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15-ц та постанову Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, в яких зазначено, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості, є первинні документи, оформлені відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Вказувало, що суд не здійснив власного розрахунку заборгованості та не перевірив правильність розрахунку, наданого ним, посилаючись на постанову Верховного Суду від 02 жовтня 2020 року у справі №911/19/19 та постанову Верховного Суду від 22 квітня 2024 року у справі № 559/1622/19. Посилалось на постанови Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №204/2217/16, від 11 листопада 2020 року у справі №723/602/17, від 05 серпня 2020 року у справі №367/786/17, від 13 лютого 2019 року у справі №753/23979/15 та від 31 липня 2019 року у справі №753/11963/15, щодо обов`язку суду дослідити подані докази та надати правові аргументи у разі незгоди з ними.

Окрім іншого підкреслює, що відповідач не надав доказів недійсності кредитного договору та не спростував презумпцію його правомірності, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010.

Крім того, в апеляційній скарзі міститься клопотання про поновлення строку на подання доказів, оскільки докази, які підтверджують наявність заборгованості, були отримані позивачем лише після винесення оскаржуваного рішення. Скаржник посилається на практику ЄСПЛ, щодо забезпечення права на справедливий суд та уникнення надмірного формалізму при розгляді справи.

Просило суд, скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 08 квітня 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ст. 1050 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 22 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 , та АТ «Кредобанк», було укладено Кредитний договір №CL-338696.

Відповідно до п.2.1 Кредитного договору сума та валюта кредиту 102000 грн.

Згідно п.2.2 Кредитного договору, датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку (утворення строкової заборгованості по позичковому рахунку) з наступним переказом кредитних коштів в сумі та на цілі, що вказані в п.2.5. Кредитного договору.

Відповідно до п.2.4 Кредитного договору позичальник доручає Банкові здійснити переказ кредитних коштів на наступні цілі та за наступними реквізитами: на поточні потреби в сумі 102000 грн., на поточний рахунок Позичальника № НОМЕР_1 .

Згідно пункту 3.1 Кредитного договору, Кредит видається Позичальнику в безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів за дорученням Позичальника, яке міститься у п. 2.4 Кредитного договору.

Право Позичальника відмовитися від цього кредитного договору протягом 14 календарних днів з для укладання, передбачено п. 3.2 Кредитного договору.

Так, відповідно до п. 4.1 Кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує Банку відсотки, за процентною ставкою 35% річних.

Відповідно до п. 6.1 Кредитного договору, позивальник зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в порядку і строки (терміни), передбачені Кредитним договором та/або додатками до нього.

Позичальник здійснює погашення заборгованості за кредитним договором відповідно до Графіку платежів що є додатком № 1 до кредитного договору.

Всього позичальник зобов`язався здійснити 60 щомісячних платежів по 3653 грн. кожного останнього числа відповідного місяця (п. 6.2 Договору).

08 листопада 2023 року у правовідносинах за вказаною заборгованістю була здійснена заміна кредитора у зобов`язанні з АТ «Кредобанк» на ТОВ «ФК «Марин-Фінанс» на підставі договору факторингу. Боржника було повідомлено про заміну кредитора в зобов`язанні Досудовою вимогою, щодо виконання договірних зобов`язань та повідомленням про заміну кредитора в зобов`язанні.

Відповідно до розрахунку заборгованості, що наданий директором ТОВ «ФК «Марин-Фінанс» за період з 02.11.2020 (22.10.2021) по 08.11.2023 за кредитним договором №CL-338696 від 22.10.2021 станом на 08.11.2023 загальна сума заборгованості складає 158981,46 грн., в тому числі строкове тіло 79873,36 грн., прострочене тіло 19210,09 грн., строкові відсотки 1635,17 грн., прострочені відсотки 58262,84 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у даному випадку не підтверджено доказами обставини на які він посилається в обґрунтування вимог щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором №CL-338696, а саме: матеріали справи не містять доказів виконання «Первісним кредитором» своїх зобов`язань за Договором, оскільки не надано жодного первинного бухгалтерського документу на підтвердження перерахування коштів на рахунок ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1 та 2 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов'язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги.

Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст. 12 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400 цс 19).

У позовній заяві позивач посилається на те, що 22 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та АТ «Кредобанк» був укладений кредитний договір №CL-338696, відповідно до п.2.2, якого датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку (утворенням строкової заборгованості по позичковому рахунку) з наступним переказом кредитних коштів в сумі та на цілі, що вказані в п. 2.5. Кредитного договору).

Відповідно до п.2.4 Позичальник доручає Банкові здійснити переказ кредитних коштів на відповідні цілі та відповідні реквізити.

Слід зазначити, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 зазначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19).

На підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №CL-338696від 22 жовтня 2021 року, позивачем надано копії: кредитного договору №CL-338696 від 22 жовтня 2021 року з графіком платежів за цим договором; анкети-Заяви №CL-338696 на отримання готівкового кредиту (дата та час друку: 21 жовтня 2021 року); копія паспорта відповідача; досудова вимога; договір факторингу від 08 листопада 2023 року з додатком №1 до нього, а також розрахунок заборгованості станом на 08 листопада 2023 року.

Разом з тим, доказів на підтвердження виконання АТ «Кредобанк» умов кредитного договору №CL-338696 від 22 жовтня 2021 року, щодо здійснення перерахування кредитних коштів відповідачу та їх зарахування, або їх отримання відповідачем, позивачем не надано.

Утім, колегія суддів вважає, що наданий позивачем при подачі позову розрахунок заборгованості не може бути достатнім та вагомим доказом наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Судова практика у цьому питанні є усталеною (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №333/5483/20 (провадження №6119321св21).

Отже, банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, сам по собі наданий стороною позивача розрахунок заборгованості не підтверджує наявність у відповідача заборгованості саме в сумі 158981,46 грн. Будь-яких доказів користування кредитними коштами, до матеріалів справи позивачем надано не було.

Відтак, жодних належних доказів (зокрема, виписки по особовому рахунку) тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, а саме, що заборгованість відповідача за кредитним договором від 22 жовтня 2021 року становить 158981,46 грн., матеріали справи не містять.

Доводи позивача про те, що суд не витребував у позивача докази видачі кредитних коштів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки саме на позивача покладено обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог (частини 1-4 ст. 12, частини 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України).

Позивач самостійно визначає обсяг доказів, необхідних для обґрунтування його позовних вимог, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних з ненаданням або недостатністю таких доказів, а принцип змагальності не передбачає обов`язку суду збирати докази замість позивача або вважати доведеною обставину, про яку стверджує сторона, без належних доказів.

Крім цього, позивач, звертаючись до суду, у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що їх підтверджують, але не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів та не повідомляв про наявність доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою з поважних причин.

Також, позивач просив розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи, не заявляючи клопотань про витребування додаткових доказів.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, і тому несе ризик наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі №755/18920/18.

Колегія суддів вважає необґрунтованим клопотання позивача про поновлення строку на подання доказів, адже суд першої інстанції діяв у повній відповідності до принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, забезпечивши позивачу всі можливості для реалізації його процесуальних прав.

Позивачем, під час розгляду справи судом першої інстанції, клопотання про прийняття нових доказів через неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, та з наданням відповідних доказів, не заявлялись.

Невикористання позивачем своїх процесуальних прав є його власним процесуальним ризиком, і суд не повинен нівелювати наслідки такої недбалості шляхом поновлення строку на подання доказів після винесення рішення.

Отже, в апеляційного суду відсутні підстави для прийняття та дослідження поданих разом з апеляційною скаргою документів на стадії апеляційного провадження.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) вказано, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Марин-Фінанс» залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 08 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба