ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 515/525/23

провадження № 61-8630 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

представник заявника - адвокат Ковпак Олександр Вікторович,

заінтересована особа - Татарбунарський відділ державної виконавчої служби

у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ковпака Олександра Вікторовича, на постанову Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Карташова О. Ю., Коновалової В. А., Кострицького В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст скарги

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державних виконавців Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Татарбунарський ВДВС) Мологи І. М.

та Пєркової Л. В. (далі - держаний виконавець/державні виконавці), в якій просила суд: поновити пропущений строк для подання скарги та визнати неправомірними дії державних виконавців у частині відкриття виконавчих проваджень від 21 червня 2019 року № НОМЕР_1 та від 13 серпня 2020 року № НОМЕР_2 із відповідним скасуванням наслідків дій цих державних виконавців у рамках виконавчих проваджень.

В обґрунтування скарги зазначала, що 15 березня 2023 року вона отримала

від державного виконавця виклик на 16 березня 2023 року, як боржник

у виконавчому провадження. Цього самого дня вона дізналася про наявність відкритого виконавчого провадження від 13 серпня 2020 року № НОМЕР_2

за виконавчим листом № 515/1191/15-ц, виданим Татарбунарським районним судом Одеської області 12 вересня 2016 року, про стягнення з неї боргу

у розмірі 840 944,75 грн.

Вказувала, що вона не отримувала від державного виконавця постанову

про відкриття виконавчого провадження, постанову про накладення арешту та інші документи. Вона отримала постанову про відкриття виконавчого провадження

у відповідь на свою заяву від 23 березня 2023 року.

Стягувачем за вказаним виконавчим листом є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), строк пред`явлення виконавчого листа до виконання - 24 серпня 2017 року.

Ухвалами Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 лютого

2019 року та від 16 серпня 2019 року у справі № 515/1191/15-ц, що набрали законної сили, заяви АТ КБ «ПриватБанка» про видачу дубліката та поновлення строку

для пред`явлення виконавчого листа до виконання у цивільній справі за позовом банка до неї про стягнення заборгованості залишено без розгляду.

Вона дізналася, що раніше, 21 червня 2019 року, державним виконавцем було винесено постанову № НОМЕР_1 про відкриття виконавчого провадження

за вищевказаним виконавчим листом, хоча строк пред`явлення виконавчого листа до виконання закінчився. У подальшому, 24 січня 2020 року, виконавчий лист повернуто стягувачу.

Вказувала на відсутність правових підстав для відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 515/1191/15-ц, так як пропущено строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

З урахування наведеного, ОСОБА_1 просила суд поновити їй пропущений строк для подання вказаної скарги та задовольнити її.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 08 травня 2023 року у складі судді Тимошенка С. В. скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку для звернення

до суду з указаною скаргою, відповідний строк поновлено.

Визнано незаконною та скасовано постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 21 червня 2019 року № НОМЕР_1 із відповідним скасуванням наслідків дій державного виконавця у рамках виконавчого провадження.

Визнано незаконною та скасовано постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 13 серпня 2020 року № НОМЕР_2 із відповідним скасуванням наслідків дій державного виконавця у рамках виконавчого провадження.

Стягнуто з Татарбунарського ВДВС на користь ОСОБА_1 судовий збір

у розмірі 1 073,60 грн.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що строк пред`явлення відповідного виконавчого листа до виконання закінчився й у державного виконавця не було правових підстав для відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_1

та № НОМЕР_3. Держаними виконавцями не спростовано доводи боржника

про закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Заявником пропущено строк для подання відповідної скарги з поважних причин, оскільки відсутні докази про своєчасне повідомлення боржника про відкриття виконавчих проваджень. Про це їй стало відомо лише 23 березня 2023 року.

Судом першої інстанції застосовано норми Конституції України, Закону України

від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі -

Закон № 606-XIV), ЦПК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року апеляційну скаргу Татарбунарського ВДВС задоволено.

Ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 08 травня 2023 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд зробив помилкові висновки про задоволення скарги ОСОБА_1 , так як у спірних правовідносинах строк пред`явлення виконавчого документа до виконання було перервано.

Пред`являючи у червні 2019 року та у серпні 2020 року виконавчі листи

до виконання, банком не було пропущено строк пред`явлення їх до виконання.

Дії державних виконавців щодо винесення постанов про відкриття виконавчого провадження від 21 червня 2019 року та від 12 серпня 2020 року відповідають вимогам закону.

Судом апеляційної інстанції враховано норми Закону № 606-XIV, а також

Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», який набув чинності 05 жовтня 2016 року (далі - Закон № 1404-VIII), зокрема,

в частині строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ковпак О. В., звернувся

до Верховного Суду із касаційною скаргою на судове рішення суду апеляційної інстанції, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, залишити

в силі ухвалу районного суду.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права (абзац 6

частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження

у справі, після усунення недоліків касаційної скарги, вказаних в ухвалі Верховного Суду від 18 липня 2025 року.

У серпні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2025 року заперечення на касаційну скаргу від Татарбунарського ВДВС, подані у вересні 2025 року, повернуто заявникові

без розгляду, так як документ подано на офіційну електронну адресу суду,

а не сформовано у системі «Електронний суд».

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року заперечення на касаційну скаргу від Татарбунарського ВДВС, подані у вересні 2025 року, повернуто заявникові

без розгляду, так як до них не додано доказів їх направлення іншим учасникам справи .

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Ковпака О. В., мотивована тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилкові висновки про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Строк пред`явлення виконавчого листа № 515/1191/15-ц, виданого Татарбунарським районним судом Одеської області 12 вересня 2016 року,

про стягнення з неї на користь АТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості, закінчився у серпні 2017 року. Державні виконавці не мали правових підстав

для відкриття виконавчих проваджень від 21 червня 2019 року № НОМЕР_1

та від 13 серпня 2020 року № НОМЕР_2.

Банк вживав дії щодо поновлення відповідного строку та отримання дублікату виконавчого листа, проте судом було відмовлено у задоволенні відповідних заяв

АТ КБ «ПриватБанк».

Апеляційний суд не надав належну правову оцінку обставинам справи, невірно застосував норми Закону № 606-XIV та Закону № 1404-VIII, зокрема, в частині строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та їх переривання.

Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2025 року та у вересні 2025 року до Верховного Суду надійшли окремі заперечення на касаційну скаргу від Татарбунарського ВДВС, які повертаються заявнику без розгляду з тих самих підстав, що зазначені в ухвалах Верховного Суду від 04 вересня 2025 року та від 11 вересня 2025 року.

У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшли заперечення на касаційну скаргу від Татарбунарського ВДВС (по суті відзив на касаційну скаргу), в якому викладено аргументи щодо необґрунтованості касаційної скарги. Вказується, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 вересня 2016 року Татарбунарським районним судом Одеської області видано виконавчий лист № 515/1191/15-ц на виконання рішення у цивільній справі

за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 лютого

2019 року заяву АТ КБ «ПриватБанк» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу його дублікату залишено

без задоволення. Ухвала набрала чинності 03 березня 2019 року.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 16 серпня 2019 року заяву АТ «ПриватБанк» про видачу дублікату та поновлення строку виконавчого документу № 515/1191/15-ц залишено без розгляду.

21 червня 2019 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа № 1515/1191/15-ц, виданого 12 вересня 2016 року Татарбунарським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості

у розмірі 840 944,85 грн.

24 січня 2020 рокувиконавче провадження № НОМЕР_1 завершено, виконавчий документ повернуто стягувачу.

13 серпня 2020 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 на підставі виконавчого листа № 1515/1191/15-ц, виданого 12 вересня 2016 року Татарбунарським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ № КБ «ПриватБанк» заборгованості

в розмірі 840 944,85 грн.

Згідно з копії акту державного виконавця від 06 червня 2022 року ОСОБА_1 була надана інформація про хід виконавчого провадження № НОМЕР_2. Станом

на 06 червня 2022 року ОСОБА_1 пояснила, що у неї відсутні кошти для погашення боргу АТ КБ «ПриватБанк».

15 березня 2023 року ОСОБА_1 отримала постанову про відкриття виконавчого провадження.

ОСОБА_1 ознайомилася з матеріалами виконавчого провадження 23 березня 2023 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Ковпака О. В., підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб

та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі статтею 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів

і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах,

у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно

до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Тобто, виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Відповідно до статті 2 цього Закону засадами виконавчого провадження

є верховенство права; обов`язковість виконання рішень; законність; диспозитивність; справедливість; неупередженість та об`єктивність; гласність

та відкритість виконавчого провадження; розумність строків виконавчого провадження; співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії

та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами

(частина перша статті 13 Закону № 1404-VIII).

Права та обов`язки виконавців передбачені статтею 18 цього Закону.

Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Подібні за змістом положення визначено також нормами Закону № 606-XIV.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією

або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права

чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника

не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, встановлено, що на виконання рішення Татарбунарського районного суду Одеської області у справі

№ 515/1191/15-ц, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь банка 840 944,85 грн,

12 вересня 2016 року видано виконавчий лист, на підставі якого у червні 2019 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

24 січня 2020 року виконавче провадження № НОМЕР_1 завершено, виконавчий документ повернуто стягувачу.

12 серпня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі вказаного виконавчого листа від 12 вересня 2016 року № 515/1191/15-ц.

13 серпня 2020 рокудержавним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 та постанову про стягнення виконавчого збору, витрат.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, застосував відповідні норми ЦПК України, Закону № 606-XIV та Закону № 1404-VIII, який набув чинності 05 жовтня 2016 року.

Закон № 606-XIV втратив чинність з 05 жовтня 2016 року, згідно

із Законом № 1404-XVIII.

У свою чергу, Закон № 1404-XVIII набрав чинності 05 жовтня 2016 року.

На момент видачі спірного виконавчого листа (вересень 2016 року) був чинним Закон № 606-XIV.

У силу положень статей 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 23 указаного Закону регламентовано питання переривання строків пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується (частина друга статті 23 Закону № 606-XIV).

Однак, Законом № 1404-VIII визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем

є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців (стаття 12 Закону № 1404-VIII).

Частиною четвертою статті 12 Закону № 1404-VIII регламентовано питання переривання строків пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю

в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони (частина п`ята статті 12 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення»

Закону № 1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно

до цього Закону.

Разом із цим, спірні правовідносини виникли до набрання чинності

Закону № 1404-XVIII, а тому у даній справі при вирішенні питання про відкриття виконавчих проваджень державні виконавці повинні були керуватися нормами Закону № 606-XIV, який був чинним до 05 жовтня 2016 року.

Указане узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом

у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 2-н-248/09 (провадження

№ 61-19441св21), та іншими.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спірне питання, не звернув увагу

на вищевказане і помилково не застосував норми Закону № 606-XIV, який підлягав застосуванню.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 05 березня 2021 року у справі № 902/1326/13.

Таким чином, суд першої інстанції вірно вирішив спірне питання й правильно застосував Закон № 606-XIV.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає

в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Отже, касаційна скарга підлягає задоволенню, постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати, а ухвалу районного суду залишити в силі.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки касаційну скаргу задоволено, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасовано, а судове рішення районного суду залишено в силі, тому

на користь ОСОБА_1 з Татарбунарського ВДВС слід стягнути судовий збір

за подання касаційної скарги (2 147,20 грн).

Керуючись статтями 141, 402, 406, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ковпака Олександра Вікторовича, задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року скасувати, залишити в силі ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 08 травня

2023 року.

Стягнути з Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1

на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги 2 147 (дві тисячі сто сорок сім) гривень 20 (двадцять) копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк