ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м.Суми

Справа №592/18414/24

Номер провадження 22-ц/816/1092/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Бровком Русланом Миколайовичем,

на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 грудня 2024 року, у складі судді Литовченка О.В., постановлену в м. Суми,

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Єременко В`ячеслав Михайлович, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Бровка Р.М. звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини з січня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто разом з доданими матеріалами.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Бровка Р.М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що позивачкою чітко обґрунтовано мету звернення до суду та надано всі наявні докази, які сторона позивачки вважала за необхідне надати, зокрема в позові зазначено, що встановлення факту проживання однією сім`єю необхідне їй для прийняття спадщини. Також встановлення даного факту їй необхідне для набуття права власності на частку у майні, яке придбане за час спільного проживання позивачки та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Наголошує на тому, що фактично суд на стадії відкриття провадження висловив свою незгоду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням позовних вимог. Незгода суду з правовим обґрунтуванням позовної заяви не є підставою для визнання її неподаною та повернення позивачці, а є надмірним формалізмом.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Єременко В.М. про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання ухвали про залишення заяви без руху; роз`яснено, що в разі невиконання вказаних в ухвалі вимог, заява буде вважатись неподаною та повернута з усіма доданими до неї матеріалами.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що заяву подано без додержання вимог, викладених у п. 5 ч. 3 ст. 175, ч. 5 ст. 177 ЦПК України, а саме позивачці необхідно обґрунтувати підстави звернення до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а також кінцеву мету подачі вказаної заяви. Крім того, позивачка зобов`язана додати до позовної заяви всі наявні в неї докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у встановлений судом строк вказані в ухвалі суду недоліки усунуто не було.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, так як суд дійшов їх з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», заява № 12964/87, § 59).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97 проти України», заява № 19164/04).

Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише регламентованим, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Форма і зміст позовної заяви передбачені положеннями ст. 175 ЦПК України, пунктом 5 частини 3 якої передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

При цьому, позивач при зверненні до суду самостійно визначає обсяг доказів, що потрібно долучити до позовної заяви і якими підтверджуються позовні вимоги. Не долучення до позовної заяви окремих доказів не може бути перешкодою у судовому захисті.

Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 06 грудня 2023 року у справі № 337/804/23 (провадження № 61-12848св23) та від 25 січня 2021 року у справі № 308/13063/19 (провадження № 61-7912св20) зазначав, що на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

Згідно з ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 виклала обставини, які обґрунтовують її вимоги, та вказала, що встановлення вказаного факту, що має юридичне значення, їй необхідне для прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 та для набуття права власності на частку у майні, яке придбане за період спільного проживання позивачки та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Також позивачка надала докази, які на її думку, підтверджують викладені у позовній заяві обставини.

З врахуванням зазначеного, на думку колегії суддів, місцевий суд, повертаючи позовну заяву, припустився надмірного формалізму.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 6; 379, 381-382 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Бровком Русланом Миколайовичем, задовольнити.

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 грудня 2024 року скасувати, а матеріали справи направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов