Справа № 369/9041/24
Провадження № 2/369/2420/25
РІШЕННЯ

Іменем України

03.10.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Янченка А.В., за участю секретаря судового засідання Лисяк К.О., представника позивача ОСОБА_1 , представника другого відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі перший відповідач) та ОСОБА_5 (далі другий відповідач) про визнання недійсним договору займа укладеного 22 січня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та визнання недійсною додаткової угоди від 22 січня 2016 року до договору займа укладеного 22 січня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , визнання недійсним договору займа укладений 20 січня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Позовні вимоги обгрунтовані наступним.

18 березня 2014 року, між ОСОБА_3 (прізвище до укладення шлюбу - ОСОБА_6 ), надалі - Позивач, та ОСОБА_4 , надалі - Відповідач-1, було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 18 березня 2014 року (копія додається до цієї позовної заяви).

22 січня 2016 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , надалі - Відповідач-2, було укладено договір позики (мовою оригіналу - договор займа), надалі - Договір позики-1, відповідно до умов якого позикодавець (Відповідач-2) надає позичальнику (Відповідач-1) грошові кошти у розмірі, еквівалентному 10 000 (десяти тисячам) доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позичальнику таку ж суму грошових коштів у визначений договором строк. Згідно п. 2.1. Договору позики-1 строк повернення позики - до 21 січня 2017 року.

Також, 22 січня 2016 року Відповідачем-1 та Відповідачем-2 було укладено Додаткову угоду до Договору позики від 22 січня 2016 року. Відповідно до п. 2 вказаної Додаткової угоди відсотки за користування позикою складають 20 (двадцять) відсотків річних, які нараховуються щоденно і підлягають оплаті щомісячно готівковими доларами США. Згідно п.3.2. Договору позики-1 та п. 5 Додаткової угоди до Договору позики-1 у випадку порушення позичальником строку повернення позики, позичальник виплачує позикодавцю штраф у розмірі 20 (двадцяти) % від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню у розмірі 1 (одного) % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочки.

Необхідність щомісячної оплати відсотків за користування позикою призводить до виникнення необхідності оплати таких відсотків за рахунок спільних грошових коштів подружжя. Тобто, Відповідачем-1 було здійснено розпорядження спільними сімейними коштами подружжя, при цьому на укладення такого договору не було отримано згоду позивача.

20 січня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , було укладено договір позики (мовою оригіналу - договор займа), надалі - Договір позики-2, відповідно до умов якого позикодавець (Відповідач-2) надає позичальнику (Відповідач-1) грошові кошти у розмірі, еквівалентному 25 000 (двадцяти п`яти тисячам) доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позичальнику таку ж суму грошових коштів у визначений договором строк. Згідно п. 2.1. Договору позики-2 строк повернення позики - до 20 січня 2018 року.

Відповідно до п.3.2. Договору позики-2 у випадку порушення позичальником строку повернення позики, позичальник виплачує позикодавцю штраф у розмірі 20 (двадцяти) % від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню у розмірі 1 (одного) % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочки.

Необхідність сплати штрафу призводить до виникнення необхідності оплати відсотків штрафу за рахунок спільних грошових коштів подружжя. Тобто, Відповідачем-1 було здійснено розпорядження спільними сімейними коштами подружжя, при цьому на укладення такого договору не було отримано згоду позивача.

В період з 11.09.2015 року по 26.08.2016 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні у Державній установі "Національний науковий центр фтизіатрії, пульмонології та алергології імені Ф.Г. Яновського Національної академії медичних наук України", що підтверджується Випискою з медичної картки стаціонарного хворого ТБ 09 № СК-.

Також, в період з 24.11.2016 року по 27.01.2017 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні у Державній установі "Національний науковий центр фтизіатрії, пульмонології та алергології імені Ф.Г. Яновського Національної академії медичних наук України", що підтверджується Випискою з медичної картки стаціонарного хворого ТБ 09 № СК-.

Таким чином, як Договір позики-1 так і Договір позики-2 укладались під час перебування позивача на стаціонарному лікуванні, про укладення вказаних договорів позивачу відомо не було, згоду на їх укладення вона не надавала, при цьому Відповідачу-2 було відомо що Відповідач-1 перебуває у шлюбі, що може підтвердити допитаний в якості свідка Відповідач-1. Також, умови вказаних договорів, як вказувалось вище, містять умови, які призводять до того що для виконання умов договорів позики мають використовуватись спільні кошти подружжя.

Про укладення Договору позики-1 та Договору позики-2 позивачу стало відомо від чоловіка у лютому-березні 2023 року, коли Відповідач-1 у лютому 2023 року через застосунок «Дія» дізнався про відкриття відносно нього виконавчого провадження №71009914 на підставі виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду №369/14005/19 від 26.02.2021 та коли у березні 2023 року Відповідач-1 через веб-сайт "Судова влада України" дізнався, що був відповідачем у справі № 369/689/21 і 31.03.2023 ознайомився з матеріалами вказаної справи, у т.ч. із заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.12.2021 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку і стосується предмета, який має невисоку вартість (аб. 2 п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦК).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік і дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним із подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 3 ст. 65 СК).

На підставі ч. 2 ст. 65 СК дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Оскільки гроші також є майном, сенс необхідності згоди одного з подружжя на укладення другим із подружжя договору, який виходить за межі дрібного побутового, полягає у тому, що кожен із подружжя має право брати участь у розпорядженні грішми, зокрема якщо їх сукупний розмір перевищує визначені законодавцем межі, встановлені для відповідного правочину.

Таким чином, для визначення вартості вчинюваного одним із подружжя правочину (договору позики), з метою його кваліфікації як такого, що виходить за межі дрібного побутового та укладений щодо цінного майна, що, у свою чергу, потребувало б письмової згоди іншого з подружжя, слід ураховувати конкретну межу, встановлену законодавцем у ч. 1 ст. 1047 ЦК, і брати за основу неоподатковуваний мінімум доходів громадян, перевищення десятикратного розміру якого обумовлює обов`язковість укладення договору позики в письмовій формі.

У ч. 1 ст. 1047 ЦК законодавець пов`язав обов`язковість укладення договору позики у письмовій формі з умовою, коли його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а отже, логічним є висновок, що згода іншого з подружжя на укладення такого договору має надаватися також письмово.

Таким чином, згода одного з подружжя на укладення договору позики, який виходить за межі дрібного побутового і стосується цінного майна, що перебуває в їх спільній сумісній власності, зокрема, грошових коштів, сума яких не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК), має бути надана у письмовій формі.

Відповідно до пункту 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу для відповідного року. Таким чином, сума яка у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян це сума більше 170 гривень, і договір позики на суму більше 170 гривень має укладатись у письмовій формі, а згода другого з подружжя на укладення такого договору також має бути надана у письмовій формі.

У випадку недотримання зазначеної вимоги другий із подружжя (хто не був стороною правочину) може оспорити договір позики на підставі ч. 2 ст. 65 СК.

За вимогами частин 1, 2 ст. 369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недотримання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК).

Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. У письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом установлена письмова форма (п. 4 ч. 1 ст. 208 ЦК).

Згідно з ч. 2 і 3 ст. 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст. 215, 216 ЦК).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи що не було отримано мою згоду, на укладення Договору позики-1 та Договору позики-2, позивач вважає, що вказані договори підлягають визнанню недійсними.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.05.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутньої Н.О. № 1489 від 11.10.2024 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/9041/24 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 14.10.2024 року вказану справу передано на розгляд судді Янченку А.В.

Ухвалою суду від 14.10.2024 року (суддя Янченко А.В.) прийнято справу до розгляду, призначено підготовче судове засідання.

07.11.2024 року до суду від представника другого відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого останній заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки посилання позивача на відсутність її згоди на укладення оспорюваних договорів як дружини позичальника першого відповідача, є безпідставними, адже положення ст. 65 СК України визначені правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один із подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Для укладення договору позики, за якими позичальником виступає один із подружжя, отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майно подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Такі висновки викладено зокрема у постановах КЦС ВС від 26.09.2018 у справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 18.12.2018 у справі № 755/12668/16-ц (провадження № 61-33504св18), від 27.11.2019 у справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18), від 30.06.2021 у справі № 462/2662/20, від 27.07.2022 у справі № 462/2589/14-ц (провадження № 61-1557св21) тощо.

28.01.2025 року до суду від першого позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якого останній заперечив проти доводів, які містяться у відзиві на позов.

Дана відповідь на відзив мотивована тим, що укладення договорів позики виходить за межі дрібних побутових, ОСОБА_4 повинен був погодити укладення таких договір з ОСОБА_3 як із співвласником цих грошових коштів.

Позивачем не було надано жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того, що укладення спірного договору не відповідало дійсній волі відповідача-2.

Ухвалою суду від 24.03.2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні 23.09.2025 року представник позивача підтримав задоволення позовних вимог у повному обсязі, представник другого відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Другий відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, 18 березня 2014 року, між ОСОБА_3 (прізвище до укладення шлюбу - ОСОБА_6 ), надалі - Позивач, та ОСОБА_4 , надалі - Відповідач-1, було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 18 березня 2014 року (копія додається до цієї позовної заяви).

22 січня 2016 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , надалі - Відповідач-2, було укладено договір позики (мовою оригіналу - договор займа), надалі - Договір позики-1, відповідно до умов якого позикодавець (Відповідач-2) надає позичальнику (Відповідач-1) грошові кошти у розмірі, еквівалентному 10 000 (десяти тисячам) доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позичальнику таку ж суму грошових коштів у визначений договором строк. Згідно п. 2.1. Договору позики-1 строк повернення позики - до 21 січня 2017 року.

Також, 22 січня 2016 року Відповідачем-1 та Відповідачем-2 було укладено Додаткову угоду до Договору позики від 22 січня 2016 року. Відповідно до п. 2 вказаної Додаткової угоди відсотки за користування позикою складають 20 (двадцять) відсотків річних, які нараховуються щоденно і підлягають оплаті щомісячно готівковими доларами США. Згідно п.3.2. Договору позики-1 та п. 5 Додаткової угоди до Договору позики-1 у випадку порушення позичальником строку повернення позики, позичальник виплачує позикодавцю штраф у розмірі 20 (двадцяти) % від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню у розмірі 1 (одного) % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочки.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку і стосується предмета, який має невисоку вартість (аб. 2 п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦК).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік і дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним із подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 3 ст. 65 СК).

На підставі ч. 2 ст. 65 СК дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Оскільки гроші також є майном, сенс необхідності згоди одного з подружжя на укладення другим із подружжя договору, який виходить за межі дрібного побутового, полягає у тому, що кожен із подружжя має право брати участь у розпорядженні грішми, зокрема якщо їх сукупний розмір перевищує визначені законодавцем межі, встановлені для відповідного правочину.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України, також встановлено свободу договору, з посиланням на ст. 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено що оспорювані договори займу укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у присутності сторін.

Позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того що укладення спірних договорів не відповідало дійсній волі відповідачів, що оскаржувані договори позики вчинялися під впливом обману з боку відповідачів, що відповідачами неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення.

Доводи позивача на відсутність її згоди на укладення оспорюваних договорів як дружини позичальника першого відповідача, є безпідставними, адже положення ст. 65 СК України визначені правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один із подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Суд погоджується з доводами представника другого відповідача, що для укладення договору позики, за якими позичальником виступає один із подружжя, отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майно подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Усі інші доводи сторін не спростовують вищевикладених висновків суду.

Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та відповідача, які викладені останніми у позовній заяві, відзиві на позов, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання договорів недійсними відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 24.11.2025 року.

Суддя А.В. Янченко