25.09.2025 Справа № 469/315/24
2/469/115/25
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року с-ще Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Гапоненко Н.О.,
за участю секретаря судового засідання Потриваєвої М.А.
учасники справи та їх представники:
представник позивача адвокат Старчеус О.П.
відповідач ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції)
представник відповідача адвокат Дорошенко А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати заборгованості за аліментами та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, -
Позивач ОСОБА_1 27 лютого 2024 року звернувся до Березанського районного суду із зазначеним позовом, у якому просив припинити стягнення аліментів з нього на користь відповідача на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі виконавчого листа у справі № 469/444/16-ц, виданого Березанським районним судом Миколаївської області 10 червня 2016 року; звільнити позивача від сплати заборгованості за аліментами в сумі 164234,39 грн. за цим виконавчим листом та визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що після ухвалення судом рішення про стягнення з нього аліментів змінилися фактичні обставини, які були підставою для стягнення аліментів; з 2019 року діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають з ним, а не з відповідачем, на користь якої стягуються аліменти, та знаходяться на його повному утриманні; позивач матеріально опікувався старшим сином ОСОБА_4 , який навчався у Миколаївському національному аграрному університеті з 2018 року по 2022 рік, тому з 2019 року у нього утворився борг за аліментами.
13 березня 2024 року судом відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження.
11 вересня 2024 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті.
Відповідач та її представник викладені позивачем обставини та заявлені вимоги визнали частково, вважали, що позов може бути задоволений лише в частині вимог про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітного ОСОБА_7 за період його проживання разом з батьком з травня 2023 року по 17 жовтня 2024 року.
Відповідач пояснила суду, що діти постійно проживали з нею після розлучення, позивач їм не допомагав взагалі, лише коли працював на АЗС, суму заборгованості за аліментами не погашав. Старший син після 9 класу вступив вчитися до аграрного університету та проживав у матері відповідача, на вихідні приїжджав до неї, під час війни жив у матері позивача. Сина ОСОБА_6 вона привезла у 2023 році до України для того, щоб він закінчив школу, він жив у свого батька та його матері ОСОБА_8 , відповідач передавала сину гроші, продукти та одяг щомісяця.
Представник відповідача адвокат Дорошенко А.В. надала відзив, у якому зазначала, що після розлучення сторін у 2016 році обоє дітей проживали біля матері за її фактичним місцем проживання АДРЕСА_1 без реєстрації місця проживання; і діти, і відповідач були і є зареєстрованими за адресою позивача по АДРЕСА_2 . З початком воєнних дій на території України 14 березня 2022 року ОСОБА_2 разом з чоловіком, двома малолітніми дітьми від другого шлюбу і молодшим сином сторін ОСОБА_7 виїхала за межі України до Німеччини. За домовленністю батьків відповідач у кінці квітня 2023 року привезла ОСОБА_7 до батька для закінчення навчання, з того часу неповнолітній проживає разом з батьком, тому представник відповідача не заперечувала проти припинення стягнення аліментів з позивача на утримання неповнолітнього ОСОБА_6 з травня 2023 року, проте вважає, що позивачем не доведено факт проживання з ним дітей з 2019 року, та існування обставин, що мають істотне значення у розумінні ч.2 ст.197 СК, які є підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами. За наявності заборгованості за виконавчим документом про стягнення аліментів позивачем не доведено, що ним було виконано рішення суду у повному обсязі, унаслідок чого (або з іншої причини) припинився його обов`язок, у тому числі не доведено, що заборгованість виникла у той час, коли неповнолітні діти проживали разом з ним. Тому вважала, що вимоги про звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами та про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, задоволенню не підлягають.
Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15) та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16); шлюб між сторонами розірвано у 2016 році, після чого відповідач 09 листопада 2019 року уклала новий шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».
На підставі виконавчого листа, виданого Березанським районним судом Миколаївської області 10 червня 2016 року у справі № 469/444/16-ц, з ОСОБА_1 стягуються на користь ОСОБА_11 аліменти на утримання дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 травня 2016 року, і до досягнення дітьми повноліття (а.с.17), виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа здійснюється Березанським районним відділом ДВС з 16 серпня 2016 року (а.с.19).
ОСОБА_9 досягнув повноліття у липні 2021 року, закінчив школу у 2018 році та у подальшому навчався у Технолого-економічному коледжі Миколаївського національного аграрного університету (а.с.43-45).
Відомості про сплату аліментів протягом вересня 2017 року - серпня 2020 року суду не надано.
За довідкою Березанської селищної ради № 121 від 16 лютого 2024 року, до складу сім`ї ОСОБА_1 входять його діти ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які зареєстровані і проживають спільно з батьком з 2009 року по час видачі довідки (а.с.23).
На адвокатський запит представника відповідача Березанська селищна рада повідомила про те, що про спільне проживання дітей з позивачем з 2019 року у цій довідці вказано зі слів позивача.
Постійне місце проживання позивача з 2003 року зареєстроване за адресою АДРЕСА_2 (а.с.8).
Постійне місце проживання неповнолітнього ОСОБА_7 з лютого 2024 року зареєстроване за тією ж адресою (а.с.8).
Згідно з довідкою Березанської селищної ради від 11 серпня 2022 року, ОСОБА_9 зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_2 (а.с.24).
Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача від 26 лютого 2024 року встановлено, що родина ОСОБА_1 у складі батька ОСОБА_1 та дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_9 проживає в АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 з дітьми не проживає, має іншу родину та перебуває за кордоном. За словами батька, про синів він дбає самотужки, адже з 2019 року діти перебувають на його утриманні, мати створила нову сім`ю і наразі перебуває за кордоном (а.с.25).
Згідно з характеристикою, наданою Березанським ліцеєм Березанської селищної ради, ОСОБА_12 навчається у ліцеї з 1 класу з 2015 року, з 1 по 4 клас проживав з мамою, у березні 2022 року сім`я виїхала за кордон, а з 18 квітня 2023 року ОСОБА_5 відповідно до заяви батька продовжив навчання, проживаючи за адресою АДРЕСА_2 , за виховання та навчання дитини відповідав батько (а.с.71).
З 18 жовтня 2024 року та станом на час ухвалення рішення ОСОБА_7 проживає з матір`ю ОСОБА_13 .
Договір № 19531096 від 19 липня 2017 року про надання послуг ІР-з`єднання та доступу до мережі Інтернет за технологією xDSL (а.с.46-47), укладений відповідачем із зазначенням її адреси проживання АДРЕСА_1 .
Сторонами не оспорюється, що неповнолітній ОСОБА_7 14 березня 2022 року разом з матір`ю ОСОБА_13 та іншими її дітьми залишив територію України та проживав разом з відповідачем у Німеччині до кінця квітня 2023 року, після чого повернувся до України і проживав разом з батьком до жовтня 2024 року, що також підтверджено матеріалами справи (а.с.51, 53, 55, 57, 59, 71).
Відповідно до копії трудової книжки позивача, протягом вказаного у позовній заяві періоду він був офіційно працевлаштований в АТ «Коблево» з 09 травня 2023 року по 03 вересня 2024 року (а.с.107-109).
Викладені позивачем обставини щодо захворювання та смерті його матері ОСОБА_8 відповідачем не оспорюються та вбачаються з відповідних документів (а.с110, 114); відповідно до акта Березанської селищної ради ОСОБА_1 здійснював нагляд за матір`ю ОСОБА_8 , яка за рішенням ЛКК від 20 травня 2024 року за станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду (а.с.11-113).
Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 пояснили суду, що діти сторін після розлучення в основному проживали з батьком та бабусею, які їх утримували. Мати забрала ОСОБА_6 до Німеччини приблизно через 2 місяці після виїзду з України.
Свідок ОСОБА_16 також підтвердив, що позивач протягом останніх 6 років, поки з ним спілкується свідок, постійно працював неофіційно на будівництві.
Свідок ОСОБА_15 додатково пояснив, що ОСОБА_5 проживав з батьком, а ОСОБА_4 з бабусею ОСОБА_8 .
Свідок ОСОБА_18 пояснила, що діти спочатку жили з матір`ю, а потім у батька, який допомагав їм матеріально. Коли у відповідача народились діти від другого шлюбу, старший син перебрався до бабусі ОСОБА_8 , якій позивач матеріально допомагав утримувати дитину, і жив окремо від матері з 19 років, а менший син перейшов жити до батька, де й проживав на початок війни. Приблизно через два місяці після початку війни ОСОБА_5 виїхав за межі України і жив з матір`ю до весни 2023 року, після чого повернувся до батька.
Свідок ОСОБА_19 пояснила, що діти проживали з відповідачем, свідок бачила, що вони ходили до школи від матері; після початку війни відповідач з сином ОСОБА_6 поїхала до Німеччини, а ОСОБА_4 залишився; пізніше ОСОБА_5 повернувся, щоб закінчити школу.
Неповнолітній ОСОБА_7 підтвердив суду, що він після розлучення батьків проживав з матір`ю за її фактичним місцем проживання по АДРЕСА_1 , на вихідні та під час канікул жив у батька, батько давав кошти на булочки; після початку війни був у батька, потім мати його забрала за кордон, де він проживав один рік, після чого мати його повернула до України, щоб він закінчив 9 клас, де він проживав з батьком, а коли посварився з ним, проживав у брата. Потім знову виїхав за кордон до матері.
Суд зважає на те, що жоден зі свідків, які давали пояснення про проживання дітей разом з позивачем, не виклав обставин, які б свідчили про наявність у дітей виділеного їм за місцем проживання батька місця для навчання, розміщення одягу, щоденно потрібних речей, тобто що таке проживання носило постійний характер та що при цьому діти не мали одночасно інших місць проживання у матері та бабусі, про що пояснювали як неповнолітній ОСОБА_7 , так і відповідач та свідок ОСОБА_19 .
Крім того, суд враховує, що стягнення аліментів з позивача на утримання неповнолітніх дітей здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого Березанським районним судом Миколаївської області 10 червня 2016 року у справі № 469/444/16-ц, на користь відповідача як особи, на утриманні якої перебувають неповнолітні діти та з якою вони проживають (ч.3 ст.181 СК України), тобто факт проживання дітей з відповідачем встановлений відповідним рішенням суду та до моменту подання позовної заяви 27 лютого 2024 року позивачем не оспорювався, незважаючи на його посилання на проживання дітей з ним з 2019 року, та протягом близько п`яти років з вказаного позивачем часу зміни місця проживання дітей він до суду з заявами про зміну розміру аліментів чи припинення їх стягнення з нього не звертався, тобто не вбачав потреби у припиненні стягнення з нього аліментів на користь відповідача.
Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тому суд не враховує надані позивачем документи про реєстрацію постійного місця проживання дітей за його адресою, оскільки зазначена реєстрація здійснена до моменту розлучення сторін та ухвалення рішення суду у справі № 469/444/16-ц.
У постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц Верховний Суд зауважив, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
За такого суд доходить висновку, що у своїй сукупності, з врахуванням того, що сторони та матір позивача проживали у одному невеликому населеному пункті у межах 10 хвилин ходу один від одного, що є загальновідомою обставиною, досліджені судом докази не є достатньо переконливими щодо підтвердження факту постійного проживання неповнолітніх дітей з позивачем до досягнення повноліття сином ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та до моменту виїзду сина ОСОБА_6 разом з матір"ю, ОСОБА_2 , до Німеччини у березні 2022 року у зв"язку з початком повномасштабної агресії Російської Федерації проти України, та непроживання дітей разом з матір`ю, ОСОБА_2 .
Разом з тим, проживання дитини ОСОБА_7 разом з позивачем протягом періоду з 18 квітня 2023 року по дату подання позовної заяви 27 лютого 2024 року сторонами не оспорюється та підтверджується сукупністю зазначених вище доказів.
Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
Згідно зі ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст.18 СК України, за нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є припинення правовідношення, а також його анулювання.
Ст.179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.
Положеннями частин другої та третьої статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.
Стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні, суперечить нормам статті 181 СК України, згідно з якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.
Припинення стягнення аліментів з одного з батьків за обставини проживання з ним дитини, на утримання якої стягуються аліменти, відповідає легітимній меті - захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі №760/4661/20).
Як раніше встановлено судом, неповнолітня дитина ОСОБА_7 проживав з позивачем та знаходився на його утриманні в період з 18 квітня 2023 року по 27 лютого 2024 року, що позбавляє відповідача права на отримання аліментів на утримання дитини за вказаний період, а тому вимоги позивача щодо припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати заборгованості за аліментами за вказаний період є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Згідно з частинами першою, другою статті 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
За змістом вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.
Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" є закінчення виконавчого провадження.
Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.
Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.
Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22 (провадження № 61-9190ав22).
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.
Відповідно до ст.1 Закону України Про виконавче провадження, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
З пунктів 5,9 ч.1 ст.39 Закону України Про виконавче провадження вбачається, що скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Відповідно до абз.2 ч.1 ст.40 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Отже, державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, на виконання кого було видано виконавчий лист, або у зв`язку із визнанням судом, серед іншого, виконавчого документа таким, щоне підлягає виконанню.
Враховуючи, що судове рішення, на підставі якого було видано виконавчий лист про стягнення аліментів з позивача, не скасоване та станом на даний час не виконане в повному обсязі, його виконання здійснюється Березанським ВДВС у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у позивача наявна заборгованість за виконавчим документом про стягнення з нього аліментів, та позивачем не доведено, що ним було виконано рішення суду в повному обсязі, внаслідок чого його обов`язок зі сплати аліментів припинився або його обов`язок, як боржника, припинився з інших причин, передбачених положеннями ст.432 ЦПК України, у задоволенні вимоги позивача про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, слід відмовити.
Позивач ОСОБА_1 надав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої (правової) допомоги, вважає, що загальна вартість на правову допомогу завищена, її розмір не відповідає критерію реальності та розумності і є неспівмірним зі складністю та категорією справи. Так, адвокатом складався відзив на позовну заяву та підготовку документів для подання до суду, на що потрачено 8 год, вартість яких складає 9344,00 грн., що входить в підготовку документів не зрозуміло, оскільки за складання та направлення адвокатських запитів до селищної ради та відділу ДВС адвокатом нараховано окремо 1168,00 грн.. Посилаючись на те, що в розрахунок вартості входить ознайомлення з позовною заявою та письмовими доказами, сканування та направлення копій документів відповідачу електронною поштою з розрахунку 3 год. вартістю 3504,00 грн., вважає що адвокатом було виконано зайву роботу, яка не входить до її обов`язків, оскільки направлення копій документів відповідачу є прерогативою суду, а адвокату терба було надати суду заяву із зазначенням місця перебування відповідача. Вважає також, що вся нормативна база та судова практика зазначена позивачем у позовній заяві, тому незрозуміло вартість опрацювання нормативної бази та судової практики виходячи з 2 год. вартістю 2336,00 грн.. Вважає завищеною суму на збір необхідних документів селищній раді, відділі ДВС, Березанському ліцеї, пошуку перекладача, зустріч з перекладачем, надання документ на переклад та отримання перекладу з розрахунку 3 год. вартістю 3504,00 грн., оскільки до збору документів ввіходить складання адвокатських запитів, які вже включені адвокатом до розрахунку вартості правничої допомоги. Також до цих витрат ввійшла зустріч з перекладачем та передача йому документів та отримання перекладу. Це також завищені витрати, оскільки у нього викликає сумнів особиста зустріч адвоката з перекладачем при можливості користування електронною поштою.Просив відмовити в задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу.
Частиною 1 ст.133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.1 ст.26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Відповідно до ст.30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Частиною 3 ст.141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч.ч.4-5 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Крім того, Верховний Суд у правовому висновку щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, викладеному в Постанові об`єднаної палати Верховного Суду в складі КГС від 03.10.2019 року в справі № 922/445/19 зазначив наступне: "зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи".
Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.
Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
Тому суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.
Враховуючи, що позивачем надано клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, а також незначну складність та типовість для представника відповідача цієї справи, ціну позову, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, з урахуванням вимог ч.3 ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що розмір витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, слід зменшити до 8000,00 грн.
Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 605,60 грн..
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд-
у х в а л и в:
Позовні вимоги задовольнити частково.
Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі виконавчого листа у справі № 469/444/16-ц, виданого Березанським районним судом Миколаївської області 10 червня 2016 року, за період з 18 квітня 2023 року по 27 лютого 2024 року, звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами за вказаний період в сумі 156343,00 грн. за цим виконавчим листом.
У задоволенні іншої частини вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 сплачений судовий збір в сумі 605,60 грн..
Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн..
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: