ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 листопада 2025 року

м.Харків

справа № 645/4028/2 1

провадження № 22-ц/818/3075/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович, Державний реєстратор Департаменту реєстрації Харківської міської ради Сендик-Полянська Ірина Михайлівна, Державний реєстратор КП «РегістрСервіс» Первомайської міської ради Харківської області Малишев Віталій Валерійович, Шоста харківська міська державна нотаріальна контора про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, про визнання договору недійсним, про витребування майна за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення Акціонерного товариства «Дельта Банк» з ринку на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 20 лютого 2025 року, під головуванням судді Шарко О.П., -

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, про визнання договору недійсним, про витребування майна; треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович, Державний реєстратор Департаменту реєстрації Харківської міської ради Сендик-Полянська Ірина Михайлівна, Державний реєстратор КП «РегістрСервіс» Первомайської міської ради Харківської області Малишев Віталій Валерійович, Шоста харківська міська державна нотаріальна контора, в якому з урахуванням уточнених вимог просять визнати недійсним Іпотечний договір №50-0061004/ZKвiп-08 з метою кредитування - придбання нерухомості на вторинному ринку, відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку ТОВ «Укрпромбанк» нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 , укладений 22 травня 2008 року, визнати недійсним договір про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та АТ «Дельта Банк» в частині стягнення за іпотечним договором №50- 0061004/Zфквiп-08 від 22.05.2008 року, що укладений між ОСОБА_6 та ТОВ «Український промисловий банк»; визнати недійсним виконавчий напис від 19 березня 2014 року, виконаний приватним нотаріусом Паракудою І.І. про звернення стягнення на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , на користь ПАТ «Дельта Банк», згідно іпотечного договору №50- 0061004/Zфквiп-08, посвідченого 22.05.2008 року у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №50-0061004/ФКВ-08 від 22.05.2008 року, визнати недійсним договір №864/К про купівлю-продажу майнових прав від 05.10.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_7 , відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» передало ОСОБА_7 право вимоги за іпотечним договором №50-0061004/2фквіп-08, посвідченому приватним нотаріусом Слоневською Д.В., в якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором №50-0061004/ФКВ-08 від 22.05.2008 року, а саме: 2-кімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , скасувати запис від 29.10.2019 року державного реєстратора Малишева Віталія Валерійовича Комунального підприємства «РегістрСервіс» Первомайської міської ради Харківської області про реєстрацію права власності: 33916580, якою зареєстровано за ОСОБА_4 право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , скасувати; договір іпотеки від 9 грудня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець Іваном Олександровичем, визнати недійсним; запис в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно від 22.02.2021 року державного реєстратора Сендик-Полянської І.М. згідно з яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 набув ОСОБА_5 . Витребувати з незаконного володіння у ОСОБА_5 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 : 1/2 частини на користь ОСОБА_1 як на майно, набуте під час шлюбу, 1/4 частини на користь ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/4 частини на користь ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 20 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним Іпотечний договір №50-0061004/ZKвiп-08 з метою кредитування - придбання нерухомості на вторинному ринку, відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку ТОВ «Укрпромбанк» нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 , укладений 22 травня 2008 року, визнано недійсним договір про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та АТ «Дельта Банк» в частині стягнення за іпотечним договором №50- 0061004/Zфквiп-08 від 22.05.2008 року, що укладений між ОСОБА_6 та ТОВ «Український промисловий банк».

Визнано недійсним виконавчий напис від 19 березня 2014 року, виконаний приватним нотаріусом Паракудою І.І. про звернення стягнення на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , на користь ПАТ «Дельта Банк», згідно іпотечного договору №50- 0061004/Zфквiп-08, посвідченого 22.05.2008 року у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №50-0061004/ФКВ-08 від 22.05.2008 року.

Визнано недійсним договір №864/К купівлі-продажу майнових прав від 05.10.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_7 , відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» передало ОСОБА_7 право вимоги за іпотечним договором №50-0061004/2фквіп-08, посвідченому приватним нотаріусом Слоневською Д.В., в якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором №50-0061004/ФКВ-08 від 22.05.2008 року, а саме: 2-кімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Скасовано запис від 29.10.2019 року державного реєстратора Малишева Віталія Валерійовича Комунального підприємства «РегістрСервіс» Первомайської міської ради Харківської області про реєстрацію права власності: 33916580, якою зареєстровано за ОСОБА_4 право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Договір іпотеки від 9 грудня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець Іваном Олександровичем.

Визнано недійсним запис в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно від 22.02.2021 року державного реєстратора Сендик-Полянської І.М. згідно з яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 набув ОСОБА_5 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення Акціонерного товариства «Дельта Банк» з ринку просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду є незаконним та не обґрунтованим. Зазначає, що ненадання одним із подружжя згоди на передання іншим із подружжя спільного майна в іпотеку саме по собі не має правового значення без доведення обставини недобросовісності банку та не може бути єдиною підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Судом першої інстанції не були досліджені умови вказаного правочину та не було з`ясовано, що ОСОБА_2 під час укладання договору іпотеки свідомо повідомив ТОВ «Укрпромбанк», що нерухоме майно не перебуває на праві спільної власності, що вказує на його недобросовісність та виключає недобросовісність банку. Також зазначає, що позивачка не надала доказів того, що вона не підписувала згоду на передання майна в іпотеку та не надала доказів, що банк діяв недобросовісно. Крім того звертає увагу суду на те, що між банком та позивачкою було укладено договір поруки від.22.05.2008 року, який забезпечує виконання кредитного договору укладеного між банком та її чоловіком, а тому наведене дає підстави для висновку, що позивачка знала про передачу квартири в іпотеку ТОВ «Укрпромбанк», проте діяла недобросовісно, оскільки не повідомила банк про відсутність її згоди на передачу предмету іпотеки. Крім того вважає, що строк позовної давності позивачем пропущено, оскільки з 22.05.2008 року вона уклала договір поруки, проте з позовом звернулась лише у 2021 році. Апелянт також звертає увагу суду на те, що до участі у справі не було залучено ТОВ Укрпромбанк та Національний банк України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині рішення суду, судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині визнання недійсним іпотечного договору, виконавчого напису нотаріуса, договору купівлі-продажу майнових прав, скасування та визнання недійсними записів про реєстрацію права власності, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач ОСОБА_1 надавала нотаріально засвідчену згоду, як співвласник майна при укладанні договору іпотеки, що в силу положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним з огляду на його незаконність та скасування всіх наступних дій щодо спірної квартири.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 06.10.2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 16 травня 2016 року (заочне рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 16 травня 2016 року справа 642/955/16).

В період шлюбу, 25 травня 2007 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

22 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Український промисловий банк» був укладений кредитний договір №50- 0061004/ФКВ-08, відповідно до якого Укрпромбанком були надані ОСОБА_2 у користування кредитні гроші. Цей кредитний договір був забезпечений іпотечним договором №50-0061004/7фквіп-08, посвідченим 22.05.2008 року у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №50-0061004/ФКВ-08 від 22.05.2008 року, що укладений між ОСОБА_6 та ТОВ «Український промисловий банк», відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язаний був повернути кредит у розмірі 58650,00 доларів США.

Також у цей день між ОСОБА_2 та ТОВ «Український промисловий банк» був укладений Іпотечний договір №50-0061004/ZK?in-08 з метою кредитування - придбання нерухомості на вторинному ринку, відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку ТОВ «Укрпромбанк» нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року права первісного кредитора за боргом, який був оформлений за ОСОБА_2 перейшли від ТОВ «Укрпромбанк» до АТ «Дельта Банк».

19 березня 2014 року приватним нотаріусом Паракуда 1.1, було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , на користь ПАТ «Дельта Банк», згідно іпотечного договору №50-0061004/2фквіп-08, посвідченого 22.05.2008 року у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №50-0061004/ФКВ-08 від 22.05.2008 року.

З договору №864/К про купівлю-продажу майнових прав від 05.10.2018 року вбачається, що ПАТ «Дельта Банк» передало ОСОБА_7 право вимоги за іпотечним договором №50-0061004/2фквіп-08, посвідченому приватним нотаріусом Слоневською Д.В., в якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором №50-0061004/ФКВ-08 від 22.05.2008 року, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» передав ОСОБА_7 належне йому нерухоме майно - предмет іпотеки, а саме: 2-кімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2007 року..

29.10.2019 року державний реєстратор Малишев Віталій Валерійович Комунального підприємства «РегістрСервіс» Первомайської міської ради Харківської області вніс запис про реєстрацію права власності: 33916580, якою зареєстрував за ОСОБА_4 право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , зазначивши як підставу іпотечний договір №50-0061004/2фквіп-08 та договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, який також підлягає скасуванню, як похідний від попередніх договорів.

09 грудня 2020 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_5 договір позики на 10 днів та одночасно з договором позики - договір іпотеки щодо спірної квартири, серія та номер 7200, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець Іваном Олександровичем, а 22.02.2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 набув ОСОБА_5 , про що державний реєстратор Сендик-Полянська І.М. внесла запис в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно за номером 40711925.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 03 липня 2019 року складено відповідний актовий запис №9851 (копія свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 )

Спадкоємицями першої черги після смерті ОСОБА_2 , в порядку ст.1261 ЦК України, є його дочка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та його мати - ОСОБА_3 (копія спадкової справи №542/2019)

Як на підставу позовних вимог позивачі посилались на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з 06.10.2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 16 травня 2016 року справа 642/955/16. В період шлюбу, 25 травня 2007 року між ОСОБА_6 , та ОСОБА_8 та ОСОБА_9 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого сім`я ОСОБА_10 в особі ОСОБА_6 набула право власності на цю квартиру. 22 травня 2008 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Український промисловий банк» був укладений кредитний договір №50- 0061004/ФКВ-08, відповідно до якого Укрпромбанком були надані ОСОБА_11 у користування кредитні гроші. Цей кредитний договір був забезпечений іпотечним договором №50-0061004/7фквіп-08, посвідченим 22.05.2008 року у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №50-0061004/ФКВ-08 від 22.05.2008 року, що укладений між ОСОБА_6 та ТОВ «Український промисловий банк», відповідно до якого ОСОБА_6 зобов`язаний був повернути кредит у розмірі 58650,00 доларів США. Також у цей день між ОСОБА_6 та ТОВ «Український промисловий банк» був укладений Іпотечний договір №50-0061004/ZK?in-08 з метою кредитування - придбання нерухомості на вторинному ринку, відповідно до якого ОСОБА_6 . передав в іпотеку ТОВ «Укрпромбанк» нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 , яка є спільною власністю подружжя. Про укладання іпотечного договору дружина ОСОБА_6 . - ОСОБА_1 повідомлена не була, ані ОСОБА_6 , ані представниками ТОВ «Укрпромбанк», разом з тим вона уклала договір поруки №50- 0061004/Z(j)nop-08 від 22.05.2008 року. Квартира АДРЕСА_1 , була спільною власністю подружжя ОСОБА_10 , тому при укладенні договору іпотеки відповідно до вимог закону вимагалася нотаріальна засвідчена згода ОСОБА_1 як співвласника майна. Проте такої згоди вона не надавала, що є підставою для визнання правочину недійсним з огляду на його незаконність. Спірна квартира набута ОСОБА_6 за час шлюбу. Тому відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно ОСОБА_6 . Згідно рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 травня 2016 року по справі №642/955/16 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірваний. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після його смерті залишилась спадщина 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 (інша 1/2 частини квартири, як майно, набуте у шлюбі, належить ОСОБА_1 ). Спадкоємицями першої черги після смерті ОСОБА_6 , в порядку ст.1261 ЦК України, є його дочка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та його мати - ОСОБА_3 . У встановлений законом строк ними були подані до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Під час оформлення спадщини з`ясувалось, що квартира належить іншій особі.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

В статті 328 Цивільного кодексу України вказано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним; при вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. З, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою України.

У ст. 204 ЦК України проголошується презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14). Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Законодавець визначає, що наявність підстав для визначення правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно положень ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу).

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України .

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

Правовий аналіз положень статті 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачі, які вважають себе власниками майна, просять визнати недійсним договір іпотеки, виконавчий напис нотаріуса, договір купівлі-продажу майнових прав, скасування та визнання недійсними записів про реєстрацію права власності.

Згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Правила частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У частині 3 цієї статті наведено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

Володілець визнається добросовісним, якщо здобуваючи річ, він не знав і не повинен був знати про те, що відчужував речі не має права на її відчуження. У випадку, якщо володілець речі знав чи повинен був знати, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Для визнання набувача недобросовісним необхідно встановити намір чи грубу необережність, що встановлюється, виходячи із презумпції добросовісності набувача.

Матеріали справи свідчать про те, що власником квартири АДРЕСА_1 з 22.02.2021 року є ОСОБА_5 , який набув право власності на цю квартиру на підставі договору іпотеки, укладеного з ОСОБА_4 .

Судова колегія зазначає, що обраний позивачами та застосований судом спосіб захисту, а саме: визнання недійсним договору іпотеки, виконавчого напису нотаріуса, договору купівлі-продажу майнових прав, скасування та визнання недійсними записів про реєстрацію права власності не є ефективним, оскільки не призведе до поновлення прав позивачів.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями, ОСОБА_6 , яким укладений договір іпотеки, а ОСОБА_1 колишня дружина, яка вважає себе співвласником спірної квартири.

Проте особи, які вважають себе власниками майна, можуть поновити порушене право шляхом звернення до суду з вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

Висновок суду про визнання недійсним договору іпотеки, виконавчого напису нотаріуса, договору купівлі-продажу майнових прав, скасування та визнання недійсними записів про реєстрацію права власності не відповідає вимогам закону.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині позовних вимог рішення суду не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що сума сплаченого судового збору апелянтом за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції становить 5448 грн. (а.с. 103 том 5).

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення Акціонерного товариства «Дельта Банк» з ринку підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5448 грн. по 1816 грн. з кожного.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення Акціонерного товариства «Дельта Банк» з ринку задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 20 лютого 2025 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення Акціонерного товариства «Дельта Банк» з ринку судовий збір у розмірі 5448 грн. по 1816 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 21.11.2025 року