Справа № 466/9752/25
Провадження № 2/466/3990/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2025 року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Зими І.Є.

секретаря судового засідання Васинчик М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості , -

в с т а н о в и в:

21 жовтня 2025 року, ТОВ «ФК Ейс» звернулось до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №00-9654777 від 03.03.2024 , у розмірі 49 278 грн., судовий збір та витрати на правову допомогу в розмірі 7 000 грн.

В обґрунтування вимог зазначає, що 03.03.2024 між ТОВ «Кредит Макс» та відповідачем укладено кредитний договір № 00-9654777 від 03.03.2024 року. Згідно з умовами договору: сума кредиту (ліміт кредитної лінії) 6000 грн (п. 1.2 договору); строк кредитування 360 днів, дата повернення кредиту 26.02.2025 (п. 1.3 договору); стандартна процентна ставка 2,47 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (п. 1.4.1 договору); одноразова комісія за надання кредиту 5 % від суми кредиту, що становить 300 грн (п. 1.5 договору); за договором передбачено також знижену процентну ставку, але фактично відповідач не виконав умов для її застосування (п.п. 1.4.2, 1.4.4 договору).

03.03.2024 ТОВ «Макс Кредит» перерахувало на платіжну картку відповідача 6000 грн, що підтверджується відповідним записом у розрахунку/виписці по договору.

17.12.2024 кредитор здійснив відступлення права вимоги за договором № 00-9654777 на користь позивача (фактора), про що відповідача ОСОБА_1 було повідомлено. Рух коштів за договором свідчить про відсутність будь-яких платежів зі сторони відповідача, а відтак, загальна заборгованість на 17.12.2024, за розрахунком позивача, становить 49 278 грн, у тому числі: 6000 грн заборгованість за тілом кредиту; 42 978 грн заборгованість за нарахованими процентами; 300 грн комісія за надання кредиту.

Позивач просить стягнути з відповідача 42 278 грн, що складаються з заборгованості за тілом кредиту та частини процентів (без штрафних санкцій), а також судовий збір. У зв`язку з чим, звертаються до суду з вказаним позовом.

Ухвалою суду від 23.10.2025 року, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження.

29.10.2025 року надійшов відзив на позовну заяву від відповідача. 31.10.2025 року надійшли додаткові пояснення. Згідно даних документів, відповідач зазначає, що не погоджується з вказаною сумою заборгованості, та просить суд зменшити нараховані відсотки за користування кредитними коштами.

В судове засіданні представник позивача не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази та оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків.

За змістом ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит), а позичальник повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір № 00-9654777 від 03.03.2024 укладений між ТОВ «Макс Кредит» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) відповідає ознакам договору споживчого кредиту у розумінні ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки кредит надано фізичній особі для споживчих потреб.

Факт надання кредиту підтверджується електронною випискою/розрахунком, де зафіксовано операцію «Видача кредиту» від 03.03.2024 на суму 6000 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність між сторонами дійсного кредитного договору, факт отримання відповідачем 6000 грн та виникнення у нього грошового зобов`язання з повернення кредиту і сплати процентів.

Законом України від 22.11.2023 № 3498-IX внесено зміни до Закону «Про споживче кредитування», якими, зокрема, обмежено максимальний розмір денної процентної ставки за споживчим кредитом.

Договір між сторонами укладено 03.03.2024, тобто в період дії обмежень. Встановлена договором стандартна ставка 2,47 % на день (148,20 грн на день від 6000 грн), що не перевищує ліміт 2,5 % лише в перші 120 днів, але перевищує ліміт 1,5 % та 1 % у наступні періоди.

Відповідач не заперечує що між ТОВ «Макс Кредит» та ним 03.03.2024 укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1196-1213 в електронному вигляді, разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Суд, здійснивши прорахунок процентів виходячи з дозволених законом граничних ставок, а також, згідно умов договору, та відсоткових стягнень встановив: за перші 50 днів (03.0321.04.2024): 50 ? 148,20 = 7 410,00 грн допускається до стягнення; за наступні 120 днів (22.0419.08.2024), при граничній ставці 1,5 % (90 грн/день):

120 ? 90 = 10 800,00 грн допускається до стягнення; за останні 120 днів (20.0817.12.2024),якщо при граничній ставці 1 % (60 грн/день):

120 ? 60 = 7 200,00 грн допускається до стягнення. Усього законно нараховані проценти становлять - 7 410 + 10 800 + 7 200 = 25 410,00 грн.

Разом із тим, з розрахунку позивача вбачається, що фактично нараховано процентів за цей період 42 978,00 грн, тобто: 42 978 25 410 = 17 568,00 грн це сума, нарахована понад гранично допустимі законом ставки. У цій частині вимоги кредитора (фактора) не ґрунтуються на законі й не підлягають задоволенню.

Нарахування процентів та неустойки за договором споживчого кредиту, які у сукупності є завищеними, не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойки та процентів спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка та проценти перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Встановлений розмір процентів перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є явно завищеним, не відповідає вимогам п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і засадам справедливості, добросовісності, розумності, як наслідок, свідчить про непропорційність великої суми компенсації у разі невиконання позивачем зобов`язань за цим договором.

Крім того, 22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (далі - Закон №3498-ІХ), яким внесені зміни до ч.5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп. 6 п. 5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). Так, відповідно до ч.5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

Відповідно ст. ст. 11. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами, наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є вичерпним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначено, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору із споживачем, які суперечать принципам добросовісності, справедливості та значно порушують баланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, є несправедливими та можуть бути визнані недійсними. Верховний Суд у низці постанов звернув увагу на те, що: плата (комісії) за дії, які банк/фінансова установа здійснює у власних інтересах (аналіз кредитоспроможності, оформлення договору, ведення кредитного рахунку тощо), не може окремо покладатися на споживача, оскільки такі дії є складовою господарської діяльності кредитора (постанови ВС від 09.12.2019 у справі № 524/5152/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 183/2122/15). У разі нечіткості чи неоднозначності умов договору, укладеного зі споживачем, такі умови тлумачаться на користь споживача (постанова ВС від 20.07.2022 у справі № 343/557/15-ц).

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо (ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»).

Таким чином, Закон України «Про споживче кредитування» передбачив право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування. Але законодавство визначає і низку пов`язаних із цим обмежень для банку. На виконання вимог, зокрема, п.4 ч.1 ст. 1 та ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 8 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит . Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

За умовами спірного договору з відповідача стягується одноразова комісія 300 грн «за надання кредиту» (п. 1.5, 1.5.1 договору). Така плата фактично є компенсацією витрат кредитодавця, пов`язаних з укладенням договору та проведенням розрахункових операцій, що здійснюються в його інтересах і становлять сутність його фінансової діяльності.

З огляду на наведені правові позиції Верховного Суду та положення Закону «Про захист прав споживачів», суд вважає умову договору про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту несправедливою та такою, що порушує баланс інтересів сторін на шкоду споживачу. У зв`язку з цим вимоги позивача в частині стягнення такої комісії задоволенню не підлягають (навіть якщо позивач у даній справі фактично не заявляє її стягнення, суд зазначає це як загальну правову оцінку умов договору).

Строк дії кредитної лінії за договором визначено до 26.02.2025, а розрахунок позивача зроблено станом на 17.12.2024, тобто в межах строку кредитування. Відтак правова позиція Великої Палати Верховного Суду про припинення права кредитора нараховувати договірні проценти після спливу строку кредиту або пред`явлення вимоги (постанови ВП ВС від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 06.02.2019 у справі № 175/4753/15-ц) у цій справі застосовується як загальний орієнтир, але не є підставою для відмови у стягненні процентів за період до 17.12.2024.

Разом з тим суд зазначає, що у разі подальшого нарахування кредитором договірних процентів після спливу строку дії договору вони не підлягатимуть стягненню як проценти за користування кредитом, а можуть бути предметом вимог лише у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до підпункту 11 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 №2120-ІХ розділ ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено новим пунктом 61 такого змісту: «61. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором… Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем».

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (ч.1 ст. 1054 ЦК України). Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 28). Інакше кажучи, у кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 31.25).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 06.02.2019 у справі № 175/4753/15-ц наголосила, що після настання строку повернення кредиту кредитодавець втрачає право нараховувати договірні проценти і може вимагати лише 3 % річних та інфляційні втрати відповідно до ст. 625 ЦК України.

Позивачем (первісним кредитором) здійснено розрахунок до 17.12.2024, тобто в межах строку кредитування (до 26.02.2025), отже проценти за цей період можуть бути стягнуті, але лише в межах законних граничних ставок, визначених ст. 8 Закону «Про споживче кредитування».

Розмір заявленої позивачем суми процентів 42 978 грн майже у сім разів перевищує суму фактично отриманих коштів. Такий розмір фінансового навантаження на споживача порушує принципи розумності, добросовісності та справедливості, закріплені у ст. 3 та ст. 509 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною третьою статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту.

З урахуванням наведеного, вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 за кредитом, нарахованих внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань, задоволенню в заявленому розмірі не підлягають.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до таких висновків: борг за тілом кредиту 6000 грн відповідач визнає, він підтверджений матеріалами справи та підлягає стягненню в повному обсязі.

На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, а саме сума боргу за договором, яка підлягає стягненню з відповідача становить 31 410 грн , що складається з 6 000 грн. основної заборгованості та 25 410 грн заборгованості за відсотками. Проценти за користування кредитом підлягають стягненню лише в межах, що відповідають граничним денним ставкам, передбаченим ЗУ «Про споживче кредитування».

Крім того, в силу дії 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати по оплаті судового збору.

Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Згідно з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем подані: договір про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025року, додаткова угода № 5 від 11.09.2025 до договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025року, акт прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025 року, копія свідоцтва адвоката про право на зайняття адвокатською діяльністю, копія довіреності адвоката.

Представник позивача просить стягнути витрати за надання професійної правничої допомоги на загальну суму 7 000 грн.

Під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правову допомогу, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц у постанові від 19.02.2020 року. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відтак, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі є завищеними, враховуючи категорію справи та час, який адвокат міг би потратити на підготовку матеріалів. В цій частині заявлених вимог слід стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн, що буде співрозмірним, на думку суду, з ринковими цінами адвокатських послуг, та складністю вказаної цивільної справи.

Керуючись: ст.ст. 512, 526, 543, 1054 ЦК України, ст.ст. 10-13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс» заборгованість за кредитним договором № 00-9654777 від 03.03.2024 року в розмірі 31 410 грн (тридцять одну тисячу чотириста десять гривень), що складається з 6 000 грн. основної заборгованості та 25 410 грн заборгованості за відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс» 2 422 40 грн ( дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок) судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс» понесені витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 грн. (чотири тисячі гривень).

В решті вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 20.11.2025 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного його тексту.

Сторони в справі:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс», , місцезнаходження: м. Київ, Харківське Шосе, буд.19, офіс 2005.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 .

Суддя І. Є. Зима