КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/8330/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 листопада 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Хоменко В.С., ухвалене в м. Київ 29 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та стягнення моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила визнати недостовірною та такою, що порушує її особисті немайнові права, інформацію, поширену в групі «Telegram», наступного змісту: «ОСОБА_1, Вам скільки років? Ви довго будете обмальовувати стіни в під`їзді? на своєму поверсі станьте і малюйте. Чи Ви хочете пошпаклювати і покрасити поверх? І не треба говорити, що Ви не знаєте, хто цим займається. Від того, що Ви показуєте своїх таланти, ми на носочках ходити не почнемо»; зобов`язати ОСОБА_3 протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням у цій справі законної сили спростувати вищевикладену недостовірну інформацію, поширену в групі «Telegram», шляхом розміщення в групі «Telegram» «.....» резолютивної частини рішення та заяви про те, що поширена нею інформація не відповідає дійсності; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

Позов мотивувала тим, що 18 липня 2023 року їй стало відомо, що в месенджері «Telegram» опубліковано повідомлення ОСОБА_3 вищенаведеного змісту, дане повідомлення було написано та викладено в групу будинку під назвою «.....», що містить інформацію про позивача, яка завдала значної шкоди її честі та гідності, що призвела до негативних наслідків.

Вказувала, що всі відомості, які опубліковані відповідачем у повідомленні, пов`язані з написом на дверях біля ліфту на поверсі відповідача «SOS», яка не має жодного відношення до позивача. У повідомленні під авторством відповідача остання звинувачує позивача у причетності її до написання вищевказаного напису без належних на те підстав та доказів. Оскільки твердження, викладені в повідомленні відповідача, містять неправдиву інформацію щодо позивача, порушують її законні права та інтереси, завдають значної шкоди честі, гідності та моральному, фізичному здоров`ю позивача, вони підлягають визнанню недостовірною та спростуванню.

Вказувала, що поширена відповідачем про позивача інформація не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо, вона не є припущенням чи критикою позивача, її цілком можна перевірити на достовірність, тому вона не є оціночними судженнями. З огляду на характер використаних мовних засобів, поширена відповідачем інформація є твердженням про факти, яких не існувало, зокрема про написання ОСОБА_1 на дверях біля ліфту на поверсі відповідача фрази «SOS». Таким чином, поширена ОСОБА_3 інформація не є оціночним судженням, а є твердженням про факти, яких ніколи не існувало та які не були перевірені останньою, отже, підлягає спростуванню.

Більш того, є доказами того, що дані твердження не відповідають дійсності. Такими доказами є стан здоров`я позивача, що підтверджується висновками лікарів та викликами хворою швидкої допомоги. що в свою чергу підтверджує факт неможливості вчинення даних дій через стан здоров`я, крім того, позивач заперечує щодо вчинення нею такого діяння.

Інформація була поширена відповідачем та доведена до відома невизначеної кількості осіб. зокрема користувачів та відвідувачів в групі «Telegram» будинку, що вказує на значне поширення інформації; поширена інформація стосувалася безпосередньо особи позивача, є недостовірною та неправдивою, не належить до оціночних суджень, а висловлена у формі фактичних тверджень, завдає шкоди честі та гідності позивача, становить предмет загального суспільного інтересу та такою, що впливає на громадську думку стосовно позивача.

Вказувала, що факт заподіяння їй моральних страждань підтверджується публікацією повідомлення відповідача в групі «Telegram», яка є недостовірною та ганьбить честь та гідність позивача, внаслідок чого вона перенесла моральне пригнічення та дискомфорт. Крім цього, це вплинуло на фізичне та моральне здоров`я позивача, а саме вона відчуває постійний стрес та тривожність внаслідок негативних взаємодій та поведінки відповідача, проблеми з психічним здоров`ям, такі як депресія або тривожні розлади, зруйнування особистих і соціальних відносин з іншими особами в будинку, зменшення соціального статусу через погану репутацію, зниження рівня щастя та задоволення від життя внаслідок моральної травми та негативних взаємодій. Постійний стрес впливає також на її фізичний стан, сприяючи розвитку хвороб, таких як серцево-судинні захворювання та інші, психосоматичні прояви, такі як головні болі, шлунково-кишкові розлади та інші, які пов`язані із стресом та психічним станом.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову, покласти на відповідача судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на неправильну оцінку судом першої інстанції висловлювання, що є предметом розгляду у справі.

Зазначала, що як сам спосіб висловлення, а також особиста переписка, яка наявна в матеріалах справи, визначає наступне: «ОСОБА_1,.. Ви довго будете обмальовувати стіни в під`їзді?» - є прямим обвинуваченням особи у формі риторичного питання про факт малювання стін позивачем (тобто фактично є наклепом), адже містить пряме ствердження, що особа обмальовує стіни та робить це вже певний період часу (довго). При цьому цей вираз не супроводжується жодним висловлюванням, яке надавало б йому визначення суб`єктивної оцінки, на кшталт «на мою думку» або «мені здається», а також не виражає ставлення особи до висловленої думки.

Вказувала, що відповідність дійсності того, що позивач обмальовує чи не обмальовує стіни в під`їзді, можна фактично перевірити - зокрема позивачем надано доказами поганого фізичного стану особи у дату появи малюнків та перебування у неї бригади швидкої допомоги, що фактично спростовує можливість нанесення малюнку нею. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження щодо позивача. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена в судовому порядку.

Таким чином, вважала, що суд, трактуючи формат висловлювання, неправильно встановив відповідність такого висловлювання до оціночних суджень, а тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - щодо спростування недостовірної інформації.

Посилаючись на неправильність оцінки судом першої інстанції факту надання можливості спростування інформації, наводила положення ч. 1 ст. 277 ЦК України, пояснювала, що законодавець надає право особі обирати лінію поведінки, яка більш зручна для захисту інтересів: відповідь або вимогу спростування інформації. Згідно ч. 4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила. Тобто саме особа, чиї права порушено, вибирає спосіб захисту її права, в тому числі звертаючись до суду з відповідною вимогою.

Зауважувала, що в матеріалах справи відсутні докази надання позивачем відповіді на недостовірну інформацію у той же спосіб, у який вона була поширена, зокрема через публікацію в месенджері «Telegram» в групі будинку під назвою «.....», а є комунікація між сторонами, проте це особисте листування, а не відповідь, тому право позивача на захист своїх немайнових прав не було реалізовано.

Вказувала, що суд не врахував нанесення страждань позивачу при розгляді справи, посилалася на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 18 лютого 2025 року в справі № 344/14321/23, згідно яких, якщо суб`єктивну думку викладено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

Зазначала, що висловлювання здійснено у формі наклепу, грубо звинувачуючи позивача, а тому суд мав застосувати норми, передбачені законодавством щодо таких випадків.

Посилалася на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17, щодо адекватного відшкодування моральної шкоди.

Вказувала, що постійний стрес та тривожність внаслідок негативних взаємодій та поведінки відповідача, зруйнування особистих і соціальних відносин з іншими особами в будинку, зменшення соціального статусу через погану репутацію через вищезазначені висловлювання та те, як їх було виражено, призводять до зниження рівня щастя та задоволення від життя внаслідок моральної травми та негативних взаємодій. Постійний стрес впливає також на її фізичний стан, сприяючи розвитку хвороб, таких як серцево-судинні захворювання та інші, психосоматичні прояви, такі як головні болі, шлунково-кишкові розлади та інші, які пов`язані із стресом та психічним станом.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові, суд першої інстанції виходив з того, що інформація, поширена відповідачем у месенджері «Telegram» в групі «…..» не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не містить фактичних даних та є оціночними судженнями, яка хоч і є неприємною для позивача, однак не виходить за межі суспільної моралі, при цьому ця інформація викладена у формі, яка жодним чином не принижує честь і гідність. Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення похідних вимог позову про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000 грн.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, користувачем «ІНФОРМАЦІЯ_1» опубліковане зображення з написом «SOS» біля кнопки виклику ліфта, а також наявний скріншот текстового повідомлення месенджера «Telegram» в групі «…..» (189 учасників) із зображенням напису автора « ОСОБА_5 », де розміщено повідомлення такого змісту: «ОСОБА_1, Вам скільки років? Ви довго будете обмальовувати стіни в під`їзді? на своєму поверсі станьте і малюйте. Чи Ви хочете пошпаклювати і покрасити поверх? І не треба говорити, що Ви не знаєте, хто цим займається. Від того, що Ви показуєте свої таланти, ми на носочках ходити не почнемо» (а. с. 22 - 25).

В матеріалах справи також наявні копії медичної документації пацієнта ОСОБА_1 , зокрема картки виклику швидкої медичної допомоги 16 липня 2023 року зі скаргами на біль в животі; медичного висновку від 20 березня 2024 року, у якому встановлено діагноз хронічний гастродуоденіт; консультативного висновку уролога від 18 липня 2023 року, у якому встановлено діагноз сечокам`яна хвороба, камінь правого сечовода, хронічний піелонефрит в ст. загострення, правобічна ниркова коліка; результати ультразвукового дослідження від 17 липня 2023 року, довідки щодо виклику екстреної медичної допомоги 29 червня 2023 року; виписки з медичної карти амбулаторного хворого з діагнозами гіпертонічна хвороба ІІ ст., ризик 3, атеросклеротичний кардіосклероз, діастолічна дисфункція міокарду, І типу, СН І типу, бронхіальна астма змішаного генезу, артрозо-артрит правого плечевого суглобу, ПФ ІІ ст. (посттравматичний), нетоксичний одновузловий зоб І ст., еутиреоз, аутоімунний тиреоїдит, консультативного висновку терапевта від 31 січня 2024 року, в якому встановлено діагноз гастроезофагеальна рефлюксна хвороба, бронхопульмональна форма, синдром подразненого кишківника з перевагою діарей, стеатотична хвороба печінки, хронічний панкреатит з екзокринною недостатністю, нестійка ремісія, відповіді КНП «Медичний центр Борщагівської сільської ради» від 05 грудня 2023 року на адвокатський запит, про те, що ОСОБА_1 протягом червня та липня 2023 року зверталась 29 червня, 16 липня 2023 року зі скаргами на погане самопочуття та незадовільний стан здоров`я до пункту невідкладної медичної допомоги КНП «Медичний центр Борщагівської сільської ради» (а. с. 14 - 20, 29).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

За змістом статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про інформацію» у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Крім цього, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням; встановити факт поширення недостовірної інформації та, що поширена інформація стосується саме особи позивача й порушує його особисті немайнові права або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У пункті 6.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) викладено правовий висновок про те, що не можна визнати інформацію такою, що має характер оціночних суджень, якщо ця інформація стосується конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт, тобто…повідомляється чітко, точно та є констатацією факту.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про інформацію» якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Суд встановив, що стороною позивача зазначено, що в групі «Telegram» «.....», у якому оприлюднено оскаржувану інформацію, позивачем ОСОБА_1 використовується псевдонім «ОСОБА_1», а відповідачем - «ОСОБА_5» та вказані обставини ОСОБА_3 не спростовано.

Судом першої інстанції правильно враховано і застосовано правові висновки Верховного Суду про те, що у кожному конкретному випадку необхідно встановити характер поширеної інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст та контекст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення, а також судам слід розрізняти критику діяльності та стверджувальні висловлювання щодо вчинення кримінальних правопорушень. У випадку встановлення, що інформація, про спростування якої ініційовано питання у справі, містить ознаки оціночних суджень, викладена у формі провокативної риторики з використанням характерних для оціночних суджень мовностилістичних засобів, така інформація вважається суб`єктивною думкою розповсюджувачів, яку не можна перевірити щодо відповідності дійсності та спростувати. Вказана практика у спірних правовідносинах є сталою.

Відповідні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Верховного Суду від 09 січня 2024 року в справі № 758/10740/16-ц (провадження № 61-195св23), від 14 березня 2024 року в справі № 127/18736/20 (провадження № 61-10780св23).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, надав належну правову оцінку поданим доказам і доводам, правильно встановив фактичні обставини спору й вірно виходив із того, що поширена відповідачем відносно позивача інформація є оціночними судженнями, які в силу закону не підлягають спростуванню.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що викладена в месенджері «Telegram» оспорювана інформація («ОСОБА_1, Вам скільки років? Ви довго будете обмальовувати стіни в під`їзді? на своєму поверсі станьте і малюйте. Чи Ви хочете пошпаклювати і покрасити поверх? І не треба говорити, що Ви не знаєте, хто цим займається. Від того, що Ви показуєте свої таланти, ми на носочках ходити не почнемо») має характер оціночних суджень, тому її правдивість не підлягає спростуванню та доведенню, оскільки не містить фактичних тверджень, які можуть бути спростовані або підтверджені.

Тобто, за наслідками фактичного аналізу змісту поширеної інформації, вона має характер оціночних суджень з критичними висловлюваннями, висловлена у формі питань, які не вийшли за межі допустимої критики та відповідно не порушили право позивача на недоторканість її честі та гідності.

Суд першої інстанції обґрунтовано констатував, що хоча поширена автором оспорюваної публікації інформація могла непокоїти позивача, а форма її викладу могла бути розцінена нею як провокативна та така, що порушує її особисті немайнові права, однак по своїй суті поширена інформація є власною оцінкою (інтерпретацією) певних подій та обставин та не містить фактичних тверджень про вчинення позивачем кримінального або іншого правопорушення.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи та вірно визначився з тим, що оспорювана інформація є лише критикою, оцінкою дій, припущеннями, особистою думкою особи, що її висловлює, а тому не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності, у зв`язку із чим на підставі частини другої ст. 30 Закону України «Про інформацію» зазначені висловлювання є оціночними судженнями.

Також є вірними висновки суду першої інстанції, що хоч розповсюджена інформація і є неприємною для позивача, однак не виходить за межі суспільної моралі, при цьому ця інформація викладена у формі, яка жодним чином не принижує честь і гідність, а тому підстави для відшкодування моральної шкоди, передбачені ч. 3 ст. 30 Закону України «Про інформацію», відсутні.

Доводи апеляційної скарги, що застосований відповідачем спосіб висловлення є прямим обвинуваченням особи у формі риторичного питання про факт малювання стін позивачем, адже містить пряме твердження, що особа обмальовує стіни та робить це вже певний період часу, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належну правову оцінку судом першої інстанції, та незгоди з законним і обґрунтованим судовим рішенням, а тому відхиляються апеляційним судом як безпідставні.

Апеляційний суд звертає увагу, що хоча текстовий допис відповідача містив провокативні вислови, однак ці висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони є оцінкою дій і не містять ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.

Враховуючи наведене, оскільки оціночні судження не підлягають спростуванню, апеляційний суд відхиляє як такі, що не впливають на правильність правової кваліфікації судом спірних правовідносин, доводи апеляційної скарги, що позивачем на підтвердження неможливості за станом здоров`я вчинення нею дій, про які зазначається у дописі, було надано відповідні докази у вигляді медичної документації.

Посилання позивача, що суд першої інстанції помилково встановив, що ОСОБА_1 як учасник групи «.....» в месенджері «Telegram» мала можливість викладати і викладала свою позицію з приводу оспорюваного вислову, однак в дійсності право позивача на захист своїх немайнових прав шляхом надання відповіді не було реалізовано, відхиляються апеляційним судом, з огляду на те, що фактична реалізація права позивача на відповідь, передбачена ч. 1 ст. 277 ЦК України, залежить виключно від дій самої ОСОБА_1 і вона не позбавлена можливості реалізувати її в будь-який час.

Апеляційний суд відхиляє нерелевантні посилання позивача на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 18 лютого 2025 року в справі № 344/14321/23, згідно яких, якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду, з огляду на те, що судом першої інстанції не встановлено оціночних суджень відповідача, які би були здійснені в брутальній, принизливій чи непристойній формі, за що ст. 30 Закону України «Про інформацію» передбачена відповідальність у вигляді компенсації моральної шкоди.

Саме по собі посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що висловлювання відповідача викладено у формі наклепу, грубо звинувачуючи позивача, не є передбаченою законом підставою для відшкодування моральної шкоди, в зв`язку з чим такі доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

За даних обставин, посилання позивача в апеляційній скарзі на необхідність адекватного відшкодування моральної шкоди, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/19, і доводи ОСОБА_1 , що дії відповідача призвели до зниження рівня щастя та задоволення від життя у позивача внаслідок моральної травми та негативних взаємодій, а також негативно вплинули на її фізичний стан, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позову та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд також звертає увагу на невідповідність розміру моральної шкоди 50000 грн., зазначену в тексті позовної заяви, яку позивач вважала співмірною перенесеним нею моральним стражданням, та розміру моральної шкоди, заявленої позивачем до стягнення в прохальній частині позову, а саме 100000 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А..