Провадження № 2/175/2565/25
РІШЕННЯ

Іменем України

"17" листопада 2025 р. с-ще Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Білоусової О.М.,

за участю секретаря судового засідання Яшиної М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Слобожанське в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Представник ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором №107783307 в розмірі 143 720, 44 грн., а також стягнути на їх користь сплачений судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Представник відповідача адвокат Чуб В.С. подала до суду відзив, в якому заперечувала проти позовних вимог, зазначила, що позивач не надав до суду доказів на підтвердження наявності у Відповідача заборгованості за кредитним договором №107783307 від 20.07.2013 року, доказів на підтвердження розміру заборгованості у сумі 143 720,44 грн., доказів на підтвердження права вимоги Позивача за спірним кредитним договором

Представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якому заперечувала проти викладених у відзиві на позовну заяву аргументів сторони відповідача, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомленмий належним чином, в прохальній частині позовної заяви просив суд розглянути справу без участі сторони позивача.

Представник відповідача у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Встановлено, що 20.07.2013 року між ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», як кредитодавцем, та відповдіачем, як позичальником, укладено кредитний договір №107783307, за умовами якого кредитодавець зобов`язався на дати позичальнику кредиту в розмірі 9032, 00 гривень строком на 732 дні, а позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути такий кредит до 07 серпня 2014 року згідно графіку повернення кредиту, сплативши 0,01% річних за користування кредитом.

Посилаючись на виникнення у відповідача кредитної заборгованості за кредитним договором №107783307 від 20.07.2013 року у заявленому в позові до стягнення розмірі, а також на набуття в порядку відступлення прав вимоги позивачем прав вимоги до відповідача на стягнення заявленої до стягнення кредитної заборгованості, позивач надає суду в якості доказів таких обставин копії розрахунку заборгованості за договором кредиту №110527934 від 19.11.2013 року, виписки по особовим рахункам за угодою №110527934 від 19.11.2013 року, виписки по особовим рахункам за угодою № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , договору №GL1N426202/1 відступлення прав вимоги від 25 липня 2024 року з копіями витягів з реєстру боржників. Разом з тим, такі докази, з огляду на їх зміст, фактично стосуються іншого договору (відрізняється номер та дата укладення), ані ж той, заборгованість за яким позивач просить стягнути з відповідача. Інших доказів, які б підтверджували наявність у відповідача непогашеної заборгованості за кредитним договором №107783307 від 20.07.2013 року, а також його виконання кредитодавцем в частині встановлення кредитного ліміту, стороною позивача не подано, а твердження про те, що кредитний договір №107783307 від 20.07.2013 року став обліковуватись як кредитний договір №110527934 від 19.11.2013 року не підтверджені жодними доказами.

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України).

За змістом ст.ст.202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій (електронній) формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

За змістом ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Оцінюючи та аналізуючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, керуючись наступним.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.

Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц).

У цивільному судочинстві діє принцип змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Якщо позивач не доводить належним чином обґрунтованість своїх вимог, суд не може задовольнити його позов, оскільки це суперечило б принципам справедливості та законності. Недоведеність позовних вимог може виражатися у відсутності достатніх доказів, неналежних доказах, або у нездатності позивача переконати суд у достовірності наданих доказів.

Таким чином, спираючись на наведені вище правові позиції, приймаючи до уваги, що стороною позивача не подано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів виконання кредитодавцем своїх договірних зобов`язань із надання відповідачу кредиту у вигляді встановлення кредитного ліміту на картку (відсутні докази встановлення такого кредитного ліміту, видачі картки, виписки по особовому рахунку саме за таким лімітом), не подано доказів наявності у відповідача непогашеної кредитної заборгованості за кредитним договором №107783307 від 20.07.2013 року у заявленому в позові до стягнення розмірі, а також доказів набуття позивачем в порядку відступлення прав вимоги до відповідача на стягнення кредитної заборгованості саме за кредитним договором №107783307 від 20.07.2013 року, суд приходить до висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, а отже про відсутність підстав для задоволення позову повністю чи частково.

При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження сторони позивача про те, що внаслідок проведення крос-компаній для клієнтів АТ «Банк Форвард» шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії відбулась заміна номеру кредитного договору з №107783307 від 20.07.2013 року на №110527934 від 19.11.2013 року, оскільки належних доказів такої обставини стороною позивача суду не подано. Більш того, кредитні договори №107783307 та №110527934, на який (останній із вказаних) посилаються всі докази, подані стороною позивача на підтвердження наявності та розміру боргу, а також права позивача на його стягнення, мають різні дати укладення (20.07.2013 року та 19.11.2013 року відповідно), що вже само по собі ставить під сумнів достовірність твердження сторони позивача. Відтак, зазначені твердження сторони позивача суд може сприймати лише як припущення, на якому у відповідності до ст.81 ч.6 ЦПК України не може ґрунтуватись судове рішення.

Також суд критично оцінює та відкидає як неналежні надані стороною позивача в якості доказів заявлених позовних вимог, а саме доказів факту та розміру заявленої до стягнення з відповідача кредитної заборгованості за кредитним договором №107783307 від 20.07.2013 року, оскільки докази надані позивачем, як зазначалось вище за текстом рішення, з огляду на їх зміст, фактично стосуються іншого договору (відрізняється номер та дата укладення), аніж той, заборгованість за яким позивач просить стягнути з відповідача. Більш того, надані стороною позивача в якості доказів надання та використання кредитних коштів позичальником виписки по особовим рахункам не можуть бути прийняти судом до уваги як належні докази, оскільки вони стосуються руху коштів про іншому номеру рахунку, аніж той (№ НОМЕР_3 ), який зобов`язався відкрити позичальнику кредитодавець. Інших доказів, які б підтверджували наявність у відповідача непогашеної заборгованості за кредитним договором №107783307 від 20.07.2013 року, а також його виконання кредитодавцем в частині встановлення кредитного ліміту, стороною позивача не подано.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормою ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем в ході розгляду справи, відшкодуванню йому не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.11, 15, 16, 202, 205, 207, 512-514, 516, 525, 526, 530, 601-612, 625, 626, 629, 639, 1054, 1055, 1077-1079, 1082 ЦК України, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. М. Білоусова