КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 листопада 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Анохіна А.М. у м. Київ 16 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Пенсійного фонду України про визнання правочину недійсним та припинення дій, які порушують право, відновлення (визнання) становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив на підставі ст. 16 (п.п. 2, 3, 4, 8, 9), ст. 13 (п. 2, 3, 4) ЦК України, визнати правочин виправлення «повторно» на «первинно» недійсним, огляд «повторно» вірним в п. 7 виписки з акта огляду МСЕК та довідки серії 12 ААГ № 749886 про встановлення ІІ групи інвалідності, на підставі Конституції України (ст. 3), ЦК України (ст. 16, ст. 201, ст. 203, п. 1, п. 5, ст. 212, п. 3, п. 4, ст. 215, п. 1, п. 3, ст. 230, п. 1), а також постанови Кабінету Міністрів України № 1317 від 03 грудня 2009 року «Питання медико-соціальної експертизи» (втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 1338 від 15 листопада 2024 року), постанови Кабінету Міністрів України № 1338 від 15 листопада 2024 року «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи»; вирішити про відшкодування збитків та моральної шкоди (згідно «А», п. «3» цієї заяви) на підставі ст. 22, п. 1, п. 2, ст. 23, п. 1, п. 2, п.п. 1, п.п. 2, ст. 216, п. 2, ст. 227 п. 2, ст. 230 ЦК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2025 року позовну заяву було залишено без руху та встановлено строк у п`ять днів з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2025 року його позовну заяву було залишено без руху та надано строк десять днів для усунення недоліків. Копію ухвали він отримав 04 вересня 2025 року.

В мотивувальній частині ухвали судом зазначено, що позивач має подати позовну заяву в новій редакції та додатки до неї відповідно до кількості сторін у справі, тобто це вважається поверненням заяви позивачеві і він має право оскаржити в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції.

Однак його позовну заяву від 14 серпня 2025 року йому не повернули, а в ухвалі від 20 серпня 2025 року зазначено, що вона не підлягає оскарженню.

На виконання ухвали від 20 серпня 2025 року він подав заяву від 11 вересня 2025 року, в якій надав пояснення і доповнення до попередньої заяви від 14 серпня 2025 року згідно ст. 175, 177 ЦПК України по пунктам.

На його заяву від 11 вересня 2025 року судом постановлено ухвалу від 16 вересня 2025 року, з якою ОСОБА_1 категорично не погоджується.

Так, судом не було досліджено змісту його позову від 14 серпня 2025 року та заяви про усунення недоліків від 11 вересня 2025 року.

Зокрема, в ухвалі судом зазначено, що позивачем не було надано підтвердження про відсутність аналогічного позову, що спростовується змістом заяви про усунення недоліків від 11 вересня 2025 року.

Також суд не звернув увагу, що підробка відповідачами документу є кримінальним злочином.

Також судом не враховано, що за змістом ст. 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладенням відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Оцінка таких обставин і доказів не може вирішуватись на стадії відкриття провадження у справі чи вирішення питання про прийняття заяви, отже, судом порушено ст. 55 Конституції України.

Щодо застосування російської мови у його позовній заяві, повідомляв, що російська мова є рідною для 37 % громадян України, які є росіянами за національністю, а Україна є багатонаціональною країною. Відповідно до ст. 10 Конституції України він має право подавати заяви російською мовою, а суд повинен відправляти судочинство державною українською мовою.

Щодо позовної вимоги «ціна позову» у позовній заяві від 14 серпня 2025 року, відшкодування завданих йому збитків та моральної шкоди, згідно п.п. 6 п. 6 ст. 356 ЦПК України зазначив, що в позові від 14 серпня 2025 року в п. «А» «3. Відшкодування збитків та моральної шкоди» повинно бути: ціна позову: збитки 730 000 грн., моральна шкода 730 000 грн., тому що в розрахунку позову необхідно брати заробітну плату на певний момент з урахуванням інфляційної складової як середню заробітну плату по м. Києву, а не по Україні, тому що він постійно мешкає в м. Києві.

До суду першої інстанції цю інформацію ним не було надано, тому що офіційно інформаційних даних Міністерства фінансів України не було, а наявні дані за липень 2025 року. Середня заробітна плата по м. Київ за липень 2025 року складає 40546 грн., за 9 місяців з 26 грудня 2024 року по 26 вересня 2025 року робітник в м. Київ може заробити приблизно 364 900 грн. Згідно п. 2 ст. 230 ЦК України збитки складуть 364 900 грн. х 2 = 730 000 грн.

У позовній заяві від 14 серпня 2025 року в прохальній частині, в «п. В, 3» повинно бути: зобов`язати ПФ України відшкодувати збитки в розмірі 730 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 730 000 грн. на підставі ст. 22 п. 1, 2, ст. 23 п. 1, 2, п.п. 1, п.п. 2, ст. 216 п. 2, ст. 227 п. 2, ст. 230 ЦК України; зобов`язати Департамент охорони здоров`я відшкодувати моральну шкоду, завдану йому, в розмірі 1 грн. на підставі ст. 23 п. 2 п.п. 2, п. 1 ЦК України.

Від відповідача Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі. Посилався на те, що підтримує позицію суду першої інстанції, яким було вірно встановлено, що позивач мав визначитися зі змістом позовних вимог, повно та чітко викласти обставини справи та їх обґрунтувати, зазначити посилання на докази в підтвердження кожної обставини та подати позовну заяву в новій редакції та додатки до неї відповідно до кількості сторін у справі. Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем по справі не було надано підтвердження про відсутність аналогічного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним та припинення дій, які порушують право, відновлення (визнання) становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та моральної шкоди, посилаючись на те, що ним подається позов про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної вчиненням правочину під впливом обману.

Вказував, що під тиском Департаменту охорони здоров`я, посилаючись на нечинне положення постанови Кабінету Міністрів України № 1317 (будь-який медогляд МСЕК, що проходить через більш ніж три роки, вважається первинним), яке втратило чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 1338 від 15 листопада 2024 року, МСЕК, якою втрачено повноваження, права і обов`язки, внесла виправлення «Огляд повторно» на «Первинно» в п. 7 виписки з акта огляду МСЕК та довідки серії 12 ААГ № 749886, тим самим здійснивши підлог та обманний правочин.

Замовником, ініціатором підлогу (обманного правочину) є Пенсійний фонд України, що слідує з відповіді Департаменту охорони здоров`я, вих. № 061-061/к-1335-989 від 23 травня 2025 року та відповіді Секретаріату Кабінету Міністрів України вих. № к-14405/26-25/1 від 23 червня 2025 року, які ним додаються.

Визнання вірним «повторно» огляду необхідно йому для правильного встановлення причинно-наслідкового зв`язку його захворювання з черепно-мозковою травмою в 1994 році, правильного встановлення діагнозів та правильного призначення лікування.

Вказував, що виправлення «повторно» на «первинно» розриває причинно-наслідковий зв`язок його захворювання з черепно-мозковою травмою в 1994 році, що може призвести до неправильного діагнозу, неправильного лікування або навіть до смерті.

Здійснював розрахунок ціни позову, а саме збитків в розмірі 320 000 грн. та моральної шкоди в розмірі 320 000 грн., вказуючи, що відповідачі своїми протиправними діями замість лікування змусили його безоплатно працювати в будні та вихідні дні, вивчати у бібліотеці законодавство України, складати заяви, відвідувати різні установи, робити ксерокопії документів і заяв впродовж 8 місяців. Через порушення норм техніки безпеки в Пенсійному фонді Деснянського району м. Києва він опинився в лікарні.

Наводив дані Міністерства фінансів України по середній заробітній зарплаті, яка за шість місяців складає приблизно 20000 грн. на місяць, за 8 місяців 160 000 грн., тому згідно п. 2 ст. 230 ЦК України збитки складають 160 000 х 2 = 320 000 грн. Моральну шкоду ним оцінено в розмірі 320 000 грн.

Таким чином, ціна позову складається зі збитків 320 000 грн. та моральної шкоди 320 000 грн., відшкодування якої просив покласти на Пенсійний фонд України, як замовника та ініціатора обманного правочину.

Вказував, що є пенсіонером, має мінімальну пенсію, виплату якої заблоковано Ощадбанком впродовж 4,5 років, участь в цьому прийняв і Пенсійний фонд України.

Викладав обставини звернення до суду, вказуючи, що 28 листопада 2024 року Спеціалізована нейроофтальмологічна МСЕК м. Києва встановила йому ІІ групу інвалідності, огляд повторно, довічно (довідка серії 12ААГ № 749886). 05 грудня 2024 року при видачі довідки в МСЕК йому повідомили, щоб він звернувся до Пенсійного фонду Деснянського району м. Києва після 20 грудня 2024 року, і що йому в Пенсійному фонді мають оформити і видати нове пенсійне посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи і мають сказати про пільги, на які він має право.

26 грудня 2024 року в Пенсійному фонді Деснянського району м. Києва спочатку йому повідомили про відсутність пільг і відмовили у видачі нового пенсійного посвідчення з відміткою про наявність інвалідності, зазначивши про відсутність в цьому сенсу. Потім, порадившись з керівником, повідомили, що направили на перевірку видану йому довідку про інвалідність, і щоб він звернувся до них після 20 січня 2025 року.

24 січня 2025 року в Пенсійному фонді Деснянського району м. Києва йому видали фальшиве підроблення виписки з акта огляду МСЕК до довідки серії 12ААГ № 749886 з виправленням «Повторно» на «Первинно», тим самим поставивши під сумнів видану йому довідку про ІІ групу інвалідності, та розірвавши причинно-наслідковий зв`язок його захворювання з черепно-мозковою травмою в 1994 році, що може призвести до встановлення неправильного діагнозу і призначення неправильного лікування, що для нього є смертельним.

Наголошував, що з 01 січня 2025 року МСЕК припиняє існування на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 року № 1338.

16 грудня 2024 року до Головного управління ПФУ в м. Києві була направлена виписка, в якій в п. 7 довідки було прописано огляд «Повторно», в протилежному випадку не було би виправлено на «Первинно».

02 січня 2025 року до Головного управління ПФУ в м. Києві була відправлена виписка, але вже з виправленням «Повторно» на «Первинно», тобто була відправлена 02 січня 2025 року, коли МСЕК вже не існувало. Тому запис про виправлення є недійсним.

У виписці з акта огляду МСЕК до довідки серії 12ААГ № 749886 в п. 7 довідки «Повторно» прописано вірно, оскільки в 2024 року він подавав заяву і медичну документацію до МСЕК для відновлення ІІ групи інвалідності, а не для первинного огляду. Вперше в 1994 році та вдруге в 2024 році йому інвалідність ІІ групи встановлювала МСЕК одного і того ж профілю, з тих самих підстав і по одній причині. Інвалідність ІІ групи у всіх випадках первинно встановлювала в 1994 році, за його наполяганням знімала в 2008 році і вдруге встановлювала в 2024 році МСЕК нейроофтальмологічного профілю, в розпорядженні якої були всі його необхідні медичні документи, які підтверджують причинно-наслідковий зв`язок його захворювання з важкою черепно-мозковою травмою в 1994 році за період з 1994 року по 2024 рік.

Інвалідність ІІ групи йому встановили з 28 жовтня 2024 року, а не з 1994 року, а не безперервність інвалідності. Черговість медогляду, безперервність інвалідності є різними поняттями за змістом і за наслідками.

Вказував, що за змістом Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 року № 1338 вбачається, що повторних оцінювань (повторних медоглядів) може бути багато, і будь-яке оцінювання по відношенню до попереднього вважається повторним. Повторне оцінювання проводиться з метою встановлення причинного зв`язку інвалідності для моніторингу ефективності застосованих компенсаторів і корекції реабілітаційних заходів.

Вказував, що Департамент охорони здоров`я і Пенсійний фонд України не оспорюють встановлення йому інвалідності ІІ групи, а також дату встановлення інвалідності 28 жовтня 2024 року, вони підробили черговість огляду (повторність оцінювання), розірвавши причинно-наслідковий зв`язок його лікування з черепно-мозковою травмою в 1994 році, відповідальним за що є Департамент охорони здоров`я. Тож виписка з акту огляду МСЕК серії 12ААГ № 749886 для ПФУ є дійсною та оформлена з виправленням вірно. Довідка до акту огляду МСЕК серія 12ААГ № 749886 має помилку, яка ніяк не впливає на функціональність цього документу, не потребує виправлення та не може бути виправлена за відсутністю МСЕК.

Зазначав, що підроблення виписки з акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 749886 здійснено з посиланням на нечинне положення постанови Кабінету Міністрів України № 1317, згідно якого будь-який медогляд МСЕК, що проходить через більше ніж три роки, вважається первинним.

На підставі вищевикладеного просив на підставі ст. 16 (п.п. 2, 3, 4, 8, 9), ст. 13 (п. 2, 3, 4) ЦК України, визнати правочин виправлення «повторно» на «первинно» недійсним, огляд «повторно» вірним в п. 7 виписки з акта огляду МСЕК та довідки серії 12 ААГ № 749886 про встановлення ІІ групи інвалідності, на підставі Конституції України (ст. 3), ЦК України (ст. 16, ст. 201, ст. 203, п. 1, п. 5, ст. 212, п. 3, п. 4, ст. 215, п. 1, п. 3, ст. 230, п. 1), а також постанови Кабінету Міністрів України № 1317 від 03 грудня 2009 року «Питання медико-соціальної експертизи» (втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 1338 від 15 листопада 2024 року), постанови Кабінету Міністрів України № 1338 від 15 листопада 2024 року «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи»; вирішити про відшкодування збитків та моральної шкоди (згідно «А», п. «3» цієї заяви) на підставі ст. 22, п. 1, п. 2, ст. 23, п. 1, п. 2, п.п. 1, п.п. 2, ст. 216, п. 2, ст. 227 п. 2, ст. 230 ЦК України.

25 серпня 2025 року ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій уточнив, що у позовній заяві від 14 серпня 2025 року в п. «А» «3. Відшкодування збитків та моральної шкоди» повинно бути: ціна позову: збитки 458 000 грн., моральна шкода 458 000 грн., тому що в розрахунку позову необхідно брати з урахуванням інфляційної складової середню заробітну плату по даним за 6 місяців з січня по червень 2025 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надавши позивачу строк у п`ять днів з дня отримання ним копії ухвали, для усунення зазначених недоліків.

Залишаючи позов ОСОБА_1 без руху, суд першої інстанції зазначив, що при вирішенні питання про відкриття провадження в справі з`ясовано, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 175, 177 ЦПК України, а саме в позовній заяві відсутній зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Відповідно до норм чинного ЦПК України, у позовній заяві повинно бути викладено зміст позовної вимоги, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги та зазначення доказів, що її підтверджує, наявність підстав для звільнення від доказування.

Зміст позовних вимог - це певна форма захисту, яку просить позивач від суду. Під підставами позову, як вказує Верховний суд України, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Виклад обставин підстави також необхідний для визначення тотожності позову, захисту відповідача від позову, зміни позову позивачем і, найголовніше - для визначення предмета доказування по даній справі.

Тобто позивачу необхідно визначитись з позовними вимогами прохальної частини позовної заяви в порушення відповідачами його прав та як наслідок визначити спосіб захисту своїх прав в цій частині.

З огляду на викладене, позивач має визначитися зі змістом заявлених вимог, повно та чітко викласти обставини справи та їх обґрунтувати, зазначити посилання на докази в підтвердження кожної обставини та подати позовну заяву в новій редакції та додатки до неї відповідно до кількості сторін у справі.

До того ж, позивачем не надано підтвердження про відсутність аналогічного позову.

Крім того, суд зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦПК України, цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою, однак позов складено позивачем більше російською мовою.

Копію ухвали від 20 серпня 2025 року було отримано ОСОБА_1 04 вересня 2025 року наручно під розписку (а. с. 17).

11 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав до суду заяву, зазначивши, що подає дану заяву на ухвалу судді з поясненнями та доповненнями до його заяви від 14 серпня 2025 року (а. с. 19).

Пояснював, що у випадку встановлення інвалідності МСЕК видає два документи - довідку про групу інвалідності та виписку до довідки про групу інвалідності, обидва документи підтверджують інвалідність та повинні відповідати один одному по всім пунктам.

Виписку для Пенсійного фонду України підробили, що є обманним правочином.

Зазначав, що його позовна заява від 14 серпня 2025 року має зміст позовних вимог та способи захисту, з наведенням ст. 16, 13 ЦК України. Суть позовних вимог та підстави пред`явлення позову викладені в п. «А» Про визнання: 1, 2, та в п. А.3 Про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної вчиненням правочину під впливом обману.

Обґрунтування порушення правочину (здійснення обманного правочину) відповідачами, наслідки порушення (обманного правочину), посилання на докази, які додаються.

В п. «А», 1 зазначено важливість та необхідність причинно-наслідкового зв`язку захворювання з черепно-мозковою травмою, документи на підтвердження чого будуть надані на засідання суду, п. «А», 2.

Вимога відшкодування збитків та моральної шкоди та підстави пред`явлення вимоги, зазначення ціни позову, розрахунок ціни позову, прохання відшкодувати всю шкоду, заподіяну йому, з Пенсійного фонду України - в п. «А», 3.

Обставини звернення до суду, якими обґрунтовуються позовні вимоги та зазначаються докази, що їх підтверджують, і додаються - в п. «Б», в якому зроблено аналіз доказів, надані пояснення щодо обставин звернення до суду.

Прохальна частина з позовними вимогами, їх підстави та визначення способу захисту прав (керуючись ст. 16, 13 ЦК України) - в п. «В».

Прохання про звільнення від сплати судового збору на підставі ст. 5 п. 1, п.п. 9 Закону України «Про судовий збір» на підставі довідки про встановлення ІІ групи інвалідності - в п. «Г».

Додатки - в п. «Д» з зазначенням оригіналів.

Докази щодо обставин звернення до суду, з зазначенням оригіналів, копії заяви для відповідачів, докази щодо обставин звернення до суду до оригіналу і до копій заяви, всього додатків на 33 аркушах, дата і підпис - в наявності.

Наголосив, що в позовній заяві від 14 серпня 2025 року в прохальній частині в п. «В», 3 має бути: «Зобов`язати ПФ України відшкодування збитки в розмірі 458 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 458 000 грн. на підставі ст. 22, п. 1, п. 2; ст. 23, п. 1, п. 2, п.п. 1, п.п. 2, ст. 216, п. 2 ст. 227, п. 2, ст. 230 ЦК України, зобов`язати Департамент охорони здоров`я відшкодувати моральну шкоду в розмірі 1 грн. на підставі ст. 23 п. 2, п.п. 2, п. 1 ЦК України».

Повідомив, що 25 серпня 2025 року він подав заяву від 25 серпня 2025 року до суду, в якій зазначено ціну позову, а саме збитки 458 000 грн., моральну шкоду 458 000 грн.

Документи - докази щодо обставин звернення до суду з позовними вимогами, зазначені в п. «Д» 1, 2, 3, 6, 7 його позовної заяви від 14 серпня 2025 року, видані йому відповідачами.

В цих документах (доказах) відповідачами фактично визнаються обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Тому на підставі ст. 82 ЦПК України просив звільнити його від доказування цих обставин.

Відповідно до п.п. 6 п. 3 ст. 175 ЦПК України повідомив, що заходи досудового врегулювання спору не мали результативності.

Відповідно до п.п. 7 п. 3 ст. 175 ЦПК України повідомив, що вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви не здійснювалось.

Відповідно до п.п. 8 п. 3 ст. 175 ЦПК України повідомив, що оригінали письмових доказів, копії яких додано до заяви, ним повідомляється в додатках та на копіях письмових доказів.

Відповідно до п.п. 9 п. 3 ст. 175 ЦПК України повідомив, що понесені ним судові витрати та ті судові витрати, що будуть понесені в майбутньому, становлять 0,00 грн., оскільки він є особою з інвалідністю ІІ групи, тому на підставі п.п. 9 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до п.п. 10 п. 3 ст. 175 ЦПК України підтвердив, що ним не подано іншого позову з тим самим предметом та з тих самих підстав до цих же відповідачів.

Звертав увагу, що є особою з інвалідністю ІІ групи, пенсію не отримує, в зв`язку з чим не має коштів і здоров`я на нову редакцію позовної заяви, та ще й з додатками, які він подавав, до кількості тих же відповідачів.

Додатками до заяви зазначено копії цієї заяви від 11 вересня 2025 року для двох відповідачів.

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву позивачу ухвалою від 16 вересня 2025 року, суд першої інстанції керувався ст. 185 ЦПК України та виходив із того, що 11 вересня 2025 року позивачем подано заяву з поясненнями та доповненнями на ухвалу суду від 20 серпня 2025 року. Як вбачається з ухвали суду від 20 серпня 2025 року, позивач мав визначитися зі змістом заявлених вимог, повно та чітко викласти обставини справи та їх обґрунтувати, зазначити посилання на докази в підтвердження кожної обставини та подати позовну заяву в новій редакції та додатки до неї відповідно до кількості сторін у справі. Крім того, позивачем не було надано підтвердження про відсутність аналогічного позову.

Разом з тим, відповідно до поданої позивачем заяви, останній недоліки, зазначені в ухвалі суду від 20 серпня 2025 року, не усунув.

Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст. 185-187 ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (ч. 2 ст. 185 ЦПК України).

Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст. 175, 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Статтею 175 ЦПК України встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява.

Зокрема, відповідно до ч. 3 - 6 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

У разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2023 року в справі № 990/114/23 зазначено, що головним є те, щоб позовна заява містила виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, достатність яких в подальшому має бути оцінена судом в ході судового розгляду справи по суті, однак суд першої інстанції вказані норми процесуального права не врахував. Фактично суд вдався до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів, що не віднесено до компетенції суду на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Повертаючи позовну заяву з підстав того, що позивачем не усунуто недоліки, судом першої інстанції не надано належної оцінки змісту заяви від 11 вересня 2025 року з поясненнями та доповненнями на ухвалу суду від 20 серпня 2025 року, у якій позивачем уточнено заявлені вимоги в частині відшкодування шкоди, а саме позивач просив зобов`язати Пенсійний фонд України відшкодування збитки в розмірі 458 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 458 000 грн. на підставі ст. 22, п. 1, п. 2; ст. 23, п. 1, п. 2, п.п. 1, п.п. 2, ст. 216, п. 2 ст. 227, п. 2, ст. 230 ЦК України, зобов`язати Департамент охорони здоров`я відшкодувати моральну шкоду в розмірі 1 грн. на підставі ст. 23 п. 2, п.п. 2, п. 1 ЦК України.

Крім того, позивачем вказано, що в п. «Б» позовної заяви зроблено аналіз доказів, надані пояснення щодо обставин звернення до суду.

Також зазначено інші відомості, передбачені п. 6 - 10 ч. 3, ч. 4 ст. 175 ЦПК України, щодо вжиття заходів досудового врегулювання спору, про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Таким чином, процесуальні вимоги щодо викладення в позовній заяві відомостей, передбачених ст. 175 ЦПК України, ОСОБА_1 на вимогу суду виконано.

Вказуючи, що позивачу необхідно повно та чітко викласти обставини справи та їх обґрунтувати, зазначити посилання на докази в підтвердження кожної обставини, суд першої інстанції не врахував, що вимоги до деталізації цих відомостей положеннями ст. 175 ЦПК України не встановлені, а отже викладення їх змісту віднесено на розсуд позивача.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 в заяві про усунення недоліків позовної заяви від 11 вересня 2025 року також було зазначено про те що він є особою з інвалідністю ІІ групи, пенсію не отримує, в зв`язку з чим не має коштів і здоров`я на нову редакцію позовної заяви, та ще й з додатками, які він подавав, до кількості тих же відповідачів. Додатками до заяви зазначено копії цієї заяви від 11 вересня 2025 року для двох відповідачів.

Таким чином, замість нової редакції позовної заяви ОСОБА_1 подано заяву з поясненнями та доповненнями до первісно поданої позовної заяви, та копії цієї заяви для відповідачів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Разом із тим, суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин даної справи, повідомлених ОСОБА_1 , щодо стану здоров`я та майнового стану позивача, не вирішив питання щодо можливості прийняття заяви з поясненнями та доповненнями до первісно поданої позовної заяви в їх сукупності як одного позову, чим припустився надмірного формалізму.

Також апеляційний суд погоджується з доречними доводами апеляційної скарги про необґрунтованість вимог суду щодо виготовлення нових копій всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів, оскільки такі копії вже наявні в матеріалах справи.

Згідно правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі № П/9901/736/18, надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).

При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Апеляційний суд також звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Частиною першою статті 10 Конституції України встановлено, що державною мовою в Україні є українська мова.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 25 квітня 2019 року «Про забезпечення функціонування української мови як державної», єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа № 10-рп/99) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).

Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють (частина третя статті 9 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЦПК України учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, проте процесуальні документи мають бути подані лише державною мовою.

Разом із тим, враховуючи, що використання ОСОБА_1 в позовній заяві окремих слів та речень російською мовою замість української має епізодичний характер і є незначним, самі по собі ці обставини не можуть вважатися перешкодою для прийняття позовної заяви, яка в цілому викладена державною мовою.

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд вважає, що підстави для повернення позовної заяви були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу не може вважатися законною і обґрунтованою, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.