УХВАЛА

12 листопада 2025 року

м. Київ

Справа № 193/2296/24

Провадження № 14-124зц25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Мартєва С. Ю.,

суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Дашутіна І. В., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Ткачука О. С., Шевцової Н. В.,

перевірила клопотання ОСОБА_1 про передачу справи № 193/2296/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Максімус» про розірвання договору оренди земельної ділянки на розгляд Великої Палати Верховного Суду,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Максімус» (далі - ТОВ «Агро Максімус») про розірвання договору оренди земельної ділянки та просив розірвати договір оренди земельної ділянки від 27 лютого 2017 року б/н між ОСОБА_2 та ТОВ «Агро Максімус».

Заочним рішенням від 22 квітня 2025 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області позов задовольнив. Розірвав договір оренди земельної ділянки від 27 лютого 2017 року б/н, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Агро Максімус», щодо оренди земельної ділянки, площею 7,4630 га, з кадастровим номером: :02:003:0163, яка розташована на території Софіївської селищної ради Софіївської об`єднаної територіальної громади Криворізького району Дніпропетровської області, право оренди на яку зареєстровано 03 березня 2017 року за № 19321015.

Ухвалою від 27 травня 2025 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області заяву ТОВ «Агро Максімус» про перегляд заочного рішення залишив без задоволення.

Додатковим рішенням від 27 травня 2025 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області заяву ОСОБА_1 про стягнення судових витрат задовольнив частково. Стягнув з ТОВ «Агро Максімус» на користь ОСОБА_1 судові витрати у загальному розмірі 10 261,20 грн. У решті вимог заяви відмовив.

Постановою від 12 серпня 2025 року Дніпровський апеляційний суд скаргу ТОВ «Агро Максімус» задовольнив. Заочне рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2025 року та додаткове рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2025 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у позові відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

15 вересня 2025 року від ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року.

Ухвалою від 17 вересня 2025 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Агро Максімус» про розірвання договору оренди земельної ділянки.

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Великої Палати Верховного Суду із клопотанням про передачу справи № 193/2296/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Клопотання мотивував тим, що суд касаційної інстанції в порушення статті 129 Конституції України та пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод змінив предмет судового спору з немайнового на майновий характер, визнав позов малозначним і відмовив у відкритті касаційного провадження. Ухвала суду касаційної інстанції стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики - право суду на самостійну зміну характеру позову з немайнового на майновий.

Велика Палата Верхового Суду вважає, що у прийнятті клопотання необхідно відмовити з огляду на таке.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine), заяви № 29458/04 і № 29465/04, § 24).

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Конституції України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Чинний процесуальний закон не передбачає інституту перегляду Великою Палатою Верховного Суду судових рішень після їх перегляду у касаційному порядку, як це було визначено у розділі V глави 3 ЦПК України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року.

Вичерпний перелік підстав для передання справи до Великої Палати Верховного Суду встановлює стаття 403 ЦПК України. Питання про таке передання згідно зі статтями 403 і 404 цього Кодексу вирішує тільки Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду.

За відсутності юридичної підстави для розгляду клопотання ОСОБА_1 у його прийнятті слід відмовити та повернути заявнику.

За усталеною практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

Між тим, «право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

Згідно із практикою ЄСПЛ юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи.

Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (див. mutatis mutandis рішення від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, § 53).

Звернення до Великої Палати Верховного Суду із проханням про перегляд судового рішення суду тієї ж інстанції фактично спрямоване на проведення нового розгляду справи за відсутності для цього визначеної процесуальним законом підстави.

Цей перегляд є неможливим, оскільки ставить під сумнів гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції принцип остаточності судового рішення (res judicata).

Керуючись статтями 388, 403, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

У прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду клопотання ОСОБА_1 про передачу справи № 193/2296/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Максімус» про розірвання договору оренди земельної ділянки на розгляд Великої Палати Верховного Суду - відмовити та повернути його заявнику разом з доданими матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. Ю. Мартєв

Судді О. О. Банасько О. В. Кривенда

О. В. Білоконь М. В. Мазур

О. Л. Булейко С. О. Погрібний

І. А. Воробйова Н. С. Стефанів

І. В. Дашутін Т. Г. Стрелець

А. А. Ємець І. В. Ткач

Л. Ю. Кишакевич О. С. Ткачук

В. В. Король Н. В. Шевцова