Справа № 639/7651/25
Провадження № 4-с/639/20/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року м. Харків

Новобаварський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Борисенка О.О.,

секретаря судового засідання Пивоварової Т. В.,

представника скаржника адвоката Щербань А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 639/7651/25 за скаргою представника скаржника ОСОБА_1 адвоката Зубкова Антона Євгеновича на бездіяльність Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач ОСОБА_2 ,

установив:

13.10.2025 до Новобаварського районного суду міста Харкова надійшла скарга представника скаржника ОСОБА_1 адвоката Зубкова Антона Євгеновича на бездіяльність Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій заявник просить суд: поновити процесуальний строк на подачу цієї скарги у зв`язку з поважними причинами його пропуску; визнати неправомірною бездіяльність Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 ; зобов`язати Холодногірсько-Новобаварський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з нерухомого майна боржника ОСОБА_1 , а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №53293100 (дата реєстрації 07.09.2007) та № 53293126 (дата реєстрації 07.02.2008).

Матеріали скарги сформовані в системі «Електронний суд» 10.10.2025 та підписані представником скаржника адвокатом Зубковим Антоном Євгеновичем, який діє на підставі ордеру (а.с.7).

Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що у зв`язку зі смертю батька скаржника ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) ОСОБА_4 , в неї виникла необхідність спадкування частки батька у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 84429127 від 26.06.2024, на нерухоме майно квартиру за адресою: АДРЕСА_1 накладений арешт щодо майнових прав на квартиру ОСОБА_7 . В реєстрі відсутня жодна інформація про номер виконавчого провадження, в рамках якого накладено обтяження. Згідно з відповіддю Холодногірсько-Новобаварського ВДВС СХ МРУМЮ на адвокатський запит, надати жодної інформації щодо виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт на майно боржника, не вбачається можливим, оскільки в Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутня жодна інформація по зазначеному виконавчому провадженню, на даний час оригінали виконавчого провадження знищені та в архиві Відділу не зберігаються, у зв`язку з чим зняття арешту за заявою боржника без звернення до суду є неможливим. Також, згідно з відповіддю Холодногірсько-Новобаварського ВДВС СХ МРУМ, перевіркою даних АСВП встановлено, що на виконанні Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавче провадження стосовно стягнення з ОСОБА_8 не перебуває та не перебувало. Отже, підставою накладення арешту на нерухоме майно скаржника є документи, датовані 2000-им роком, про накладення арешту скаржник не була обізнана, копій документів, які стали підставою для реєстрації арешту на нерухоме майно вона не має та не змогла отримати жодної інформації про такі документи. На думку скаржника, арешт на нерухоме майно міг бути накладений лише в рамках судової справи № 2-2830/2000, що розглядалась Жовтневим районним судом м. Харкова у 2000 році, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9 про стягнення заборгованості, по якій 25.12.2000 суд ухвалив рішення. Боргові зобов`язання перед ОСОБА_2 скаржник давно виконала та до неї вже понад 20 років немає жодних фінансових претензій, а матеріали виконавчого провадження знищені за строком зберігання. Наявність не знятого арешту суттєво обмежує право скаржника розпоряджатись своїм нерухомим майном.

14.10.2025 ухвалою суду відмовлено у відкритті провадження у справі за скаргою в частині вимоги про зобов`язання Холодногірсько-Новобаварський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з нерухомого майна боржника ОСОБА_1 , а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №53293100 (дата реєстрації 07.09.2007) з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України. Поновлено представнику скаржника ОСОБА_1 адвокату Зубкову Антону Євгеновичу строк на подання скарги; прийнято скаргу до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за скаргою представника скаржника ОСОБА_1 адвоката Зубкова Антона Євгеновича на бездіяльність Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач ОСОБА_2 , про визнання неправомірною бездіяльність Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 ; про зобов`язання Холодногірсько-Новобаварський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з нерухомого майна боржника ОСОБА_1 , а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 53293126 (дата реєстрації 07.02.2008). Призначено судове засідання. Витребувано від Першої Харківської міської державної нотаріальної контори засвідчену копію постанови Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ від 30.11.2000, на підставі якої 07.02.2008 реєстратором Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою внесені відомості про обтяження майна ОСОБА_10 , номер запису про обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 53293126 (дата реєстрації 07.02.2008) (а.с.24-25).

Відповідно до відповіді Першої Харківської міської державної нотаріальної контори, що надійшла до суду 27.10.2025, для отримання необхідних копій потрібно звертатися до Харківського обласного державного нотаріального архіву, оскільки архів Першої Харківської державної нотаріальної контори по 2000 рік включно здано на зберігання до Харківського обласного державного нотаріального архіву за адресою: м. Харків, вул. Біблика, буд. 18 (а.с.44).

30.10.2025 суд постановив ухвалу про витребування, за клопотанням представника скаржника адвоката Щербань А.С., від Харківського обласного державного нотаріального архіву засвідчену копію постанови Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ від 30.11.2000, на підставі якої 07.02.2008 реєстратором Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою внесені відомості про обтяження майна ОСОБА_10 , номер запису про обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 53293126 (дата реєстрації 07.02.2008); (архівний номер: 2508039HARKOV1, архівна дата: 22.11.2000 16:41:00, дата виникнення: 22.11.2000, № реєстру: 12455, внутр. №88016В372СF14А312327) (а.с.46-47, 51).

17.11.2025 суд на місці долучив до матеріалів справи витребувані від Харківського обласного державного нотаріального архіву документи, що надійшли до суду 10.11.2025.

В судовому засіданні представник скаржника адвокат Щербань А.С. заявлені у скарзі вимоги підтримала, просила скаргу задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи та обставини, викладені у скарзі.

Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду скарги інші учасники справи та представник Відділу державної виконавчої служби у судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч.2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, заслухавши пояснення представника скаржника адвоката Щербань А.С., вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, встановив таке.

Відповідно до ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Суд встановив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.12.2000 у справі № 2-2830/2000, яке набрало чинності 05.01.2001,позов ОСОБА_2 до ОСОБА_9 про стягнення боргу за договором займу та стягнення суми судових витрат задоволено. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_2 , суму боргу, еквавілентну 485 доларам США 2620 грн, а також суму державного мита 50 грн 20 коп., а всього 2670 грн 20 коп. (а.с.18).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.06.2025 та копії відповіді Департаменту реєстрації виконавчого комітету Харківської міської ради відповіді від 24.07.2025, суд вбачає, що 07.02.2008 реєстратором Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою на підставі постанови Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ від 30.11.2000, зареєстровано обтяження арешт нерухомого майна ОСОБА_9 , номер запису про обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 53293126, реєстраційний номер обтяження 6543805 (дата реєстрації 07.02.2008) (а.с.10-11, 14-15).

Відповідно до копії свідоцтва про одруження, прізвище ОСОБА_9 після реєстрації шлюбу 11.12.1999 з ОСОБА_11 Мкртчян (а.с.9).

Згідно з повідомленням Холодногірсько-Новобаварський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, надати жодної інформації щодо виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт на майно боржника, не вбачається можливим у зв`язку із тим, що в АСВП відсутня жодна інформація по зазначеному виконавчому провадженню, оскільки на даний час, у зв`язку з закінченням строку зберігання, оригінали виконавчого провадження знищені та в архіві Відділу не зберігаються. Перевіркою даних АСВП встановлено, що на виконанні у Холодногірсько-Новобаварському відділі державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавче провадження стосовно стягнення з ОСОБА_8 не перебуває та не перебувало (а.с.13,16).

За даними АСВП станом на 25.09.2025 виконавчі провадження, де боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні (а.с.19).

З наданої Харківським обласним державним нотаріальним архівом інформації суд вбачає, що в справі фондоутворювача «Розпорядження по накладенню і зняттю заборони відчуження нерухомого майна. Том 30» за 2000 рік запитувана ухвалою суду постанова Жовтневого ВДВС від 30.11.2000 не зберігається. Натомість в «Реєстрі для реєстрації заборон відчуження жилих будинків, квартир, іншого нерухомого майна та арештів, накладених судовими та слідчими органами. ТОМ №6 22.11.2000 за № 12455 виконано запис про реєстрацію обтяження на підставі ухвали Жовтневого районного суду від 25.10.2000. Відмітки про скасування обтяження в реєстрі заборон відсутні. В справі «Розпорядження по накладенню і зняттю заборони відчуження нерухомого майна. Том 30» за 2000 рік зберігаються: повідомлення №12455 від 22.11.2000 Першої ХДНК про реєстрацію обтяження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_9 ; лист Жовтневого районного суду м. Харкова від 30.10.2000 про направлення до Першої ХДНК М копії ухвали № 2-2830/2000 про арешт квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для виконання; ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.10.2000.

Згідно з наданою копією ухвали суду від 25.10.2000 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9 про стягнення боргу за договором займу в порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру та майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_9 на праві власності. Копію цієї ухвали постановлено направити до виконання в Першу нотаріальну контору м. Харкова та Харківське міське бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Станом на час накладення арешту (30.11.2000) діяв Закон України «Про виконавче провадження» № 606-ХIV.

За змістом ст. 1 зазначеного Закону, виконавче провадження це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії (ст. 5).

Згідно з положеннями ст. 21 Закону виконавчі листи та інші документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років, починаючи з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а у випадках, коли рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон № 1404-VIII.

За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Отже, законодавством України встановленні чіткі строки, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання і стати підставою для відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій, спрямованих на виконання судового рішення в примусовому порядку.

Відповідно до ст. 22 Закону № 606-ХIV строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: а) пред`явленням виконавчого документа до виконання; б) частковим виконанням рішення боржником.

Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю повного або часткового виконання рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувачу.

У разі закриття виконавчого провадження припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійсненні державним виконавчем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з закриттям виконавчого провадження (ст. 38).

За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Отже, законодавством України встановленні чіткі строки, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання і стати підставою для відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій, спрямованих на виконання судового рішення в примусовому порядку.

Наказом Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року № 1829/5 затверджено Правила ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями (далі - Правила).

Завершені виконавчі провадження та виконавчі провадження, за якими виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання, підлягають передачі до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше 01 серпня поточного року та 01 лютого наступного року (пункт 1 Розділу Х «Передача до архіву виконавчих проваджень» Правил).

Розділом ХІ «Знищення справ та виконавчих проваджень» Правил врегульовано порядок та підстави знищення матеріалів виконавчого провадження.

Пунктами 1, 2 зазначеного розділу Правил визначено, що передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню.

Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.

Отже, Правилами визначено, що у разі завершення виконавчого провадження матеріали виконавчого провадження передаються до архіву та зберігаються протягом трьох років, після чого підлягають знищенню.

У цій справі відсутня інформація, чи був звернутий виконавчий лист до примусового виконання, чи відкривалось виконавче провадження, чи було закрито виконавче провадження у зв`язку з його виконанням, чи виконавчий документ було повернуто стягувачу тощо.

Водночас, у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна внесені відомості про реєстрацію обтяження належного скаржнику нерухомого майна на підставі постанови Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ від 30.11.2000.

Суд зазначає, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що підтверджує неодмінність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.

У рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» («Sporrong and Lonnroth v. Sweden») ЄСПЛ зазначив, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, своєю чергою, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Щодо першого припису ЄСПЛ у пунктах 63, 64 рішення у справі «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає «необхідність» відповідного закону, а наявність «суспільного інтересу» може спонукати державу до «здійснення контролю за використанням власності», включаючи розпорядження та спадкування.

ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine)].

Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ.

Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire v. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Якщо такого мотивування немає, це є проявом свавілля держави.

У зазначеному рішенні ЄСПЛ наголосив на неприпустимості свавільного втручання держави у права людини без нагальної на те потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.

Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.

ЄСПЛ вказав на неодмінність перевіряти обмеження прав людини, передбачені у національному законі, визначати наявність обставин для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність.

Обмеження прав має передбачатися національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження. Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатися у законі, а зміст закону повинен бути доведений до відома громадян.

Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного.

Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи.

Втручання у права має відповідати вимогам співмірності. Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним. Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.

Отже, можна зазначити, що лише за умови дотримання всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. З позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.

У цій справі питання полягає в тому, чи може наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника становити втручання у мирне володіння у значенні статті 1 Першого протоколу, і якщо так, то чи є таке втручання законним і чи переслідує легітимну мету «в інтересах суспільства», а також чи є воно пропорційним меті, якої прагнуть досягти.

Правовою метою накладення арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання судового рішення. Тобто, кредитор, на користь якого у боржника виникло зобов`язання за судовим рішенням, яке підлягає примусовому виконанню, має обґрунтовані очікування, що внаслідок накладення арешту на майно боржника та його подальшої реалізації остаточне рішення суду буде виконане. Тож накладення та існування арешту на майно боржника до закінчення примусового виконання судового рішення має важливе значення для забезпечення виконання остаточного судового рішення та реального поновлення прав фізичних та юридичних осіб.

Із врахуванням наведеного, бракує підстав вважати, що державним виконавцем не дотримано справедливого балансу між суспільними та індивідуальними інтересами в контексті обмеження права боржника на мирне володіння своїм майном.

Водночас, встановлюючи, чи не змушений боржник нести надмірний індивідуальний тягар внаслідок такого обмеження, суд враховує, що арешт майна є заходом, який забезпечує збереження майна боржника з метою реального виконання судового рішення, що підлягає примусовому виконанню. В ситуації, коли бракує будь-якої можливості відновити виконавче провадження, відпадає і сама правова мета збереження арешту - забезпечення виконання судового рішення в примусовому порядку. Збереження арешту, накладеного на майно боржника, за таких умов свідчить, що особа позбавляється можливості вільно розпоряджатися своїм майном без існування для цього правової мети, оскільки сам факт існування арешту не призведе до реального поновлення прав кредитора. За таких обставин особа змушена нести надмірний індивідуальний тягар.

Отже, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови, коли немає виконавчого провадження та майнових претензій з боку кредитора, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Подібного підходу притримується Верховний Суд у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21).

Врахувавши усталену практику ЄСПЛ, яка є обов`язковою для застосування національними судами, суд доходить висновку, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, коли немає актуального виконавчого провадження та можливості продовження виконання судового рішення у примусовому порядку, призводить до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У цій справі скаржник просить про зняття арешту, накладеного на майно під час здійснення виконавчого провадження, не у зв`язку із порушенням порядку його накладення державним виконавцем, а у зв`язку з порушенням її прав як власниці майна та відсутністю підстав для збереження такого арешту протягом тривалого часу.

Враховуючи встановлені у справі обставини, а саме: відсутність відкритих виконавчих проваджень та фактичних майнових претензій стягувача до скаржника, суд доходить висновку, що наявність протягом тривалого часу арешту, накладеного державним виконавцем на нерухоме майно скаржника, без об`єктивної та передбачуваної можливості поновлення виконавчих проваджень за виконавчим листом, є невиправданим втручанням у її право на мирне володіння майном.

Оскільки у цій справі суд не встановив протиправності дій державного виконавця щодо не зняття арешту з майна боржника, суд відмовляє у визнанні неправомірної бездіяльності посадових осіб ВДВС, проте наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника за встановленими у справі обставинами становить невиправдане втручання у її право на мирне володіння її власним майном, тому, з метою ефективного захисту прав скаржника арешт, накладений на її майно, підлягає скасуванню судом на підставі частини п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, а саме, за рішенням суду.

Керуючись ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 223, 247, 258, 259, 354, 447-453 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу представника скаржника ОСОБА_1 адвоката Зубкова Антона Євгеновича на бездіяльність Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати арешт нерухомого майна ОСОБА_10 , а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного постановою Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 30.11.2000, зареєстрованого 07.02.2008 реєстратором Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою, номер запису про обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 53293126, реєстраційний номер обтяження 6543805.

В решті вимог скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала складена 18.11.2025.

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Суддя Олександр БОРИСЕНКО