Справа № 703/2881/25
13 листопада 2025 року м. Сміла
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Биченка І.Я.,
за участю секретаря судового засідання Литвин Г.Т.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом керівника Смілянської окружної прокуратури Танцюри Валентина Юрійовича, поданим в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Олімп», про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації,
Керівник Смілянської окружної прокуратури Танцюра В.Ю. звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку площею 3,3800 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області.
Вказана земельна ділянка належала померлій ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 13-02-590, виданого Березняківською сільською радою 26.03.1999 №5-6 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №590 від 20.10.1999.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно установлено, що на підставі договору оренди від 26 серпня 2021 року земельну ділянку передано в оренду ТОВ «Олімп» строком на 20 років, з правом пролонгації.
Зазначає, що оскільки відповідачка є громадянкою російської федерації, а земельна ділянка, яку вона успадкувала відноситься до земель сільськогосподарського призначення, тому вона повинна була відчужити вказану земельну ділянку протягом року.
Однак, в порушення вимог ч. 4 ст. 81 та ст. 145 Земельного кодексу України, протягом року відповідачка не здійснила відчуження земельної ділянки, отриманої у спадок, тому є підстави для її конфіскації за рішенням суду.
Щодо підстав для представництва прокуратурою інтересів держави зазначає, що Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області є уповноваженим органом щодо здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання вимог земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності та в даному випадку, з урахуванням ч. ч. 2, 4 ст. 145 ЗК України, наділений повноваженнями на звернення до суду із позовом про конфіскацію земельної ділянки.
Вказує, що Смілянською окружною прокуратурою 16 квітня 2025 року до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, як уповноваженого органу, скеровано лист № 52-2335 вих 25 про надання інформації щодо вжитих заходів з метою захисту інтересів держави у даному випадку, у тому числі в судовому порядку.
Листом від 30 квітня 2025 року № 10-23-0.21-2789/2-25 Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області повідомило, що ним не вживалися заходи щодо відчуження даної земельної ділянки, оскільки йому не було відомо про даний факт. Водночас, в листі зазначено, що Головне управління Держгеокадастру в Черкаській області не має змоги звернутися із відповідною заявою до суду у зв`язку із відсутністю коштів для сплати судового збору.
Вважає, що викладені в листі Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області причини не є поважними, свідчать про бездіяльність уповноваженого на захист інтересів держави органу та є підставою для подачі позову прокуратурою.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 травня 2025 року відкрито провадження по справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі в справі товариство з обмеженою відповідальністю «Олімп» як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Ухвалою суду від 25 червня 2025 року закрито підготовче судове засідання по справі.
Прокурор у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву в якій розгляд справи просила проводити без її участі, позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Представник позивача Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій розгляд справи просив проводити без його участі, на задоволенні позову наполягав.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про день, час иа місце розгляду справи була повідомлена належним чином.
У зв`язку зі збройною агресією та масованим вторгненням збройних сил рф в Україну було розірвано дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією. Посольство України в москві та консульські установи України на території рф припинили виконання своїх функцій.
Законом України «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 2022 року», зупинено дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 2022 року у відносинах з російською федерацією.
У зв`язку з вищевказаним, про дату, час та місце розгляду справи ОСОБА_1 повідомлено шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада». Відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 не подала, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не направила, причини неявки суду не повідомила.
Представник третьої особи - товариство з обмеженою відповідальністю «Олімп» в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи товариство було повідомлено належним чином.
За таких обставин суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого гл. 11 ЦПК України, про що судом постановлено ухвалу.
Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 являється громадянкою російської федерації та зареєстрована на підставі посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 .
Зазначена земельна ділянка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 жовтня 2013 року.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 жовтня 2015 року, ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , успадкувала після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкове майно, а саме: земельну ділянку площею 3,3800 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Березняківської сільської ради Черкаської області та належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР № 13-02-590, виданого Березняківською сільською радою на підставі рішення сесії Березняківської сільської ради від 26 березня 1999 року за №5-6 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №590 від 20.10.1999.Зазначена земельна ділянка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 жовтня 2013 року.
Як вбачається з листа Центрально-південного міжрегіонального Управління ДМС Кондакова Н.П., ІПН НОМЕР_2 , громадянка рф, 28 січня 2013 року Управлінням ДМС України в Черкаській області документована посвідкою на постійне місце проживання за № НОМЕР_3 . За обліками осіб, які набули або припинили громадянство України в ДМС вказана особа не значиться.
Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
В силу ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися значною свободою (полем) розсуду.
Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.
Перевіряючи правомірність звернення прокуратури до суду із даним позовом, суд дійшов наступних висновків.
Згідно із ч.4 ст.56 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Так, п.2 ч.1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічні позиції викладені у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи №806/1000/17 та від 08.02.2019 №915/20/18).
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести, крім наведеного, підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
У даній справі, прокурор зазначав, що підставою для представництва інтересів держави в особі ГУ Держгеокадастру в Черкаській області є те, що ОСОБА_1 , будучи іноземною громадянкою та набувши у власність в порядку спадкування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, порушив визначену ст. 13, 14, 41 Конституції України і ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України процедуру використання спірної земельної ділянки, не відчуживши її упродовж року після набуття права власності.
На підтвердження зазначених обставин, Смілянською окружною прокуратурою 16 квітня 2025 року до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, як уповноваженого органу, скеровано лист № 52-2335 вих-25 про надання інформації чи вживалися ГУ Держгеокадастром у Черкаській області заходи, спрямовані на відчуження спірної земельної ділянки на користь держави.
Листом від 30 квітня 2025 року № 10-23-0.21-2789/2-25 Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області повідомило, що ним не вживалися заходи щодо відчуження даної земельної ділянки, оскільки йому не було відомо про даний факт. Водночас, в листі зазначено, що ГУ Держгеокадастру в Черкаській області не має змоги звернутися із відповідною заявою до суду у зв`язку із відсутністю коштів для сплати судового збору .
Оскільки ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, яке здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, самостійно не реалізувало процесуальне право на подання позову про конфіскацію земельної ділянки, то наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18.
Так, за пунктами 76-77 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Згідно із пунктом 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задовольнити «суспільний», «публічний» інтерес, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду».
Звернення прокурора з вказаним позовом до суду беззаперечно переслідує «суспільний», «публічний» інтерес, оскільки реагування прокурора у даному випадку спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності використання іноземним громадянином земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яке відбувається з порушенням вимог чинного законодавства.
Окрім того, втручання держави шляхом пред`явлення прокурором цього позову та ухвалення судом відповідного рішення відповідає принципу «пропорційності», який передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселицький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року).
У зв`язку із вищезазначеним, в даному випадку представництво інтересів держави в суді здійснюється прокурором, який виконує субсидіарну роль, щоб ці інтереси не залишились незахищеними.
Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним Кодексом України.
Відповідно до ч.1 ст.1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Згідно з ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Статтею 13 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
За приписами ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно ч.ч. 1,2 ст.22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).
Частина 5 ст.22 Земельного кодексу України у взаємозв`язку із ч.1 ст.130 цього Кодексу передбачає, що набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава.
Згідно зі ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Суб`єктами права приватної власності на землю відповідно до ст.80 Земельного кодексу України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм ЗК України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства.
Згідно ч.3 ст.81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі, зокрема, прийняття спадщини.
Відповідно до ч.4 ст.81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.
Суд зауважує, що ч.4 ст.81 Земельного кодексу України є імперативною, що зобов`язує іноземця здійснити відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення.
Особливостей (уточнень) щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення особами, які отримали у власність ці ділянки за часів перебування у громадянстві України, а згодом змінили таке громадянство, статті 22, 81 та ін. Земельного кодексу України не містять.
Відповідно до вимог п.п. «д, е» ч. 1 ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: конфіскація за рішенням суду, не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з ч.ч1-4 ст.145 Земельного кодексу України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.
У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.
Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.
Статтею 153 Земельного кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Згідно положення ст. 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18.09.2013 (справа № 6-92цс 13), основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11.03.2003 «Новоселецький проти України», від 01.06.2006 «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обгрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.
Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.
Нормами Земельного кодексу України чітко визначена неможливість іноземців мати у власності земельні ділянки сільськогосподарського призначення та обов`язок припинити право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення шляхом її відчуження протягом року.
Частиною 1 статті 348 ЦК України встановлено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду.
Аналіз вище вказаних норм права у їх системному взаємозв`язку дає підстави для висновку, що якщо власник земельної ділянки, який відповідно до закону зобов`язаний відчужити її протягом певного строку, однак не виконав такого обов`язку, то орган, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, звертається до суду з позовом про конфіскацію вказаної земельної ділянки. За наслідками розгляду такого позову суд ухвалює рішення про конфіскацію даної земельної ділянки або відмови у її конфіскації. Рішення суду про конфіскацію земельної ділянки, в подальшому, є підставою для продажу даної земельної ділянки на земельних торгах.
Згідно з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 23.01.2018 у справі №513/444/15-ц якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна.
Крім того, слід зазначити, що, з урахуванням статті 348 ЦК України, відчуження спірної земельної ділянки без компенсації відповідачці вартості спірної земельної ділянки буде порушенням її права власності, оскільки законом передбачено саме припинення права власності зі збереженням права на отримання повного відшкодування вартості спірної земельної ділянки.
Судом встановлено, що громадянка російської федерації ОСОБА_1 , яка успадкувала після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , земельну ділянки площею 3,3800 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в адміністративних межах Березняківської сільської ради Черкаського району Черкаської області (раніше Березняківської сільської ради Смілянського району Черкаського району) повинна була протягом року відчужити належну їй земельну ділянку.
Натомість, ОСОБА_1 , згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно установлено, що на підставі договору оренди від 26 серпня 2021 року земельну ділянку передано в оренду ТОВ «Олімп» строком на 20 років, з правом пролонгації.
За таких обставин та враховуючи, що відповідачка будучи громадянкою іншої держави упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення не відчужила її, тому наявні підстави для її конфіскації у власність держави, відтак суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Сам по собі факт належності відповідачки до громадянства іншої країни, враховуючи приписи наведених вище норм, виключає можливість перебування у її власності земельної ділянки сільськогосподарського призначення, навіть у тому випадку, якщо вона була набута під час її належності до громадянства України.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому, сплачений позивачем судовий збір в сумі 2422 грн 40 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 5-8, 10, 11, 12, 13, 141, 264-265, 280-282 ЦПК України, суд
Позовні вимоги керівника Смілянської окружної прокуратури Танцюри Валентина Юрійовича, поданим в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Олімп», про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Черкаської обласної прокуратури 2422 грн 40 коп. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

позивач: Смілянська окружна прокуратура, місцезнаходження: м. Сміла, Черкаський район, Черкаська область, вул. Ю.Кондратюка, 25, ;

позивач: Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, місцезнаходження: м. Черкаси, вул. Смілянська, 131, ;

відповідач: ОСОБА_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_2 ;

третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Олімп», місцезнаходження: с. Ревівка, Черкаський район, Черкаська область, вул. Підлісна, 8, .

Суддя: І.Я. Биченко