Провадження № 22-ц/812/2045/25 Головуючий суду першої інстанції Селіщева Л.І.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 року м. Миколаїв Справа № 488/1842/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Селіщевої Л.І., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за надані послуги з водопостачання та водовідведення,

В С Т А Н О В И В:

26 червня 2020 року Міське комунальне підприємство «Миколаївводоканал» (далі МКП «Миколаївводоканал») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за надані послуги з водопостачання та водовідведення.

Позов мотивований тим, що МКП «Миколаївводоканал» надає населенню м. Миколаєва послуги з водопостачання та водовідведення, у тому числі, і відповідачам за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір на надання послуг водопостачання та водовідведення між МКП «Миколаївводоканал» та споживачами послуг, які проживають за вищевказаною адресою, було укладено згідно підпункту «б» пункту 12.1 «Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу від 01 липня 1994 року № 65 шляхом оформлення окремого особового рахунку № НОМЕР_1 та видачі абоненту розрахункового документу (розрахункової книжки).

В результаті неналежного виконання відповідачами зобов`язань щодо оплати поточних спожитих послуг з централізованого водопостачання та водовідведення станом на 15 жовтня 2019 року утворилась заборгованість в розмірі 9 634.41 грн

Посилаючись на викладене МКП «Миколаївводоканал» просило суд стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на його користь заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення у сумі 9 634. 41 грн.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що із розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, вбачається, що останній платіж з оплати за послуги з водопостачання та водовідведення проведено 10 лютого 2025 року, до суду із заявою про видачу судового наказу позивач звернувся лише 05 листопада 2019 року, а з даним позовом 26 червня 2020 року, тобто поза межами позовної давності, що за наявності відповідної заяви відповідачки, є підставою для відмови у позові.

Не погодившись з рішення суду, МКП «Миколаївводоканал» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу можливості застосування строку позовної давності, оскільки позовні вимоги заявлені щодо стягнення вартості наданих відповідачам послуг водопостачання та водовідведення в період з 01 грудня 2014 року по 15 жовтня 2019 року.

З урахуванням термінів щодо сплати наданих послуг, визначених пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, починається прострочення оплати цих послуг, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем.

Позовна давність у цій справі спливла до позовних вимог про стягнення боргу щодо тих щомісячних платежів від моменту прострочення яких до 02 квітня 2020 року минуло три роки.

При цьому, послуги, надані у березні 2017 року, відповідачі мали оплатити до 20 квітня 2017 року. Оскільки сплив строку позовної давності щодо пред`явлення цих вимог припадає на час дії карантину, який тривав на день подання позову позивачем, тому на такі вимоги поширюються приписи статті 12 Перехідних положень до ЦК України в частині продовження строку позовної давності.

Отже заборгованість за надані з 1 березня 2017 року по 15 жовтня 2019 року послуги з водопостачання та водовідведення в розмірі 6 448.33 грн знаходиться в межах позовної давності.

Суд першої інстанції не врахував, що причини пропуску строку позовної давності (в частині вимог з 1 жовтня 2016 року по 15 жовтня 2019 року) в даному випадку пов`язані з обставинами, що залежать не від позивача, а й з обставинами, які знаходяться поза межами його контролю, зокрема, з фактом винесення Корабельним районним судом м. Миколаєва судового наказу у справі № 488/4438/19 та відкриття 19 лютого 2020 року Корабельним відділом ДВС виконавчого провадження № 61320577 щодо примусового стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 9 826.51грн.

Таким чином, причини пропуску позивачем строків позовної давності в частині стягнення заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення з 1 жовтня 2016 року по 15 жовтня 2019 року, є поважними та наявна заборгованість за цей період в розмірі 7 065.73 грн підлягає стягненню з відповідачів.

ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначала, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що МКП «Миколаївводоканал» надає населенню м. Миколаєва послуги з водопостачання та водовідведення, в тому числі за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою було оформлено особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3342.

Прилади обліку води в квартирі боржників не встановлені, пільги та субсидії не надавались.

Нарахування за надані послуги відбувалося відповідно до норм, затверджених рішеннями Миколаївської міської ради від 26 червня 1998 року № 385 та від 14 липня 2017 року № 592, а саме згідно благоустрою помешкання, за нормою 6/5,85 куб.м на одну людину на місяць.

Відповідно до довідки Ф-3 від 18 листопада 2014 року за вих. № 5483 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані відповідачка ОСОБА_1 та син - ОСОБА_3 , 2007 року народження. Згідно відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 21 жовтня 2019 року за вказаною адресою зареєстрована відповідачка ОСОБА_1 .

За даними паспорту громадянки України ОСОБА_1 шлюб між відповідачами припинено 07 листопада 2014 року на підставі рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2014 року.

Відповідач, який є власником зазначеної квартири, ОСОБА_2 значиться зареєстрованим з 18 лютого 2015 року за іншою адресою.

За даними відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної Міграційної Служби України в Миколаївській області від 02 жовтня 2020 року відповідачка ОСОБА_1 знята з реєстрації в указаній квартирі 03 червня 2020 року у зв`язку з переходом права власності на квартиру (свідоцтво серія ТА № 2625 від 16 жовтня 2019 року).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 листопада 2020 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 травня 2019 року належить на праві власності ОСОБА_4 .

У період з 01 грудня 2014 року по 15 жовтня 2019 року у відповідачів виникла заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі 9 634.41 грн.

05 листопада 2019 року позивач звертався до Корабельного районного суду м. Миколаєва із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості. 24 грудня 2019 року Корабельним районним судом м. Миколаєва був виданий судовий наказ № 488/4438/19, і 16 квітня 2020 року ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва за заявою ОСОБА_1 судовий наказ скасовано.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції повною мірою не відповідає.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальніпослуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Як убачається з матеріалів справи, МКП «Миколаївводоканал» надаються послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі, в свою чергу, споживають зазначені послуги, що свідчить про наявність між ними взаємних зобов`язань.

За правилами частини 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, разом з тим відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Наведеними положеннями закону передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з пункту 3 частини 2 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Ураховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 та постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц від 06 листопада 2019 року, у справі № 642/2858/16, від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21, від 07 листопада 2023 року у справі № 643/17352/20, від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22.

Крім того, положеннями статей 67-68 ЖК України та статті 22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" визначено, що наймач або власник житла зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за надані комунальні послуги. Плата за надані комунальні послуги у вигляді питного водопостачання та водовідведення береться за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що

споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг (частини 1, 2 цієї статті).

Частиною 3 статті 9 цього Закону передбачено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Тлумачення статті 526 ЦК України свідчить, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно з пунктом 18 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, чинного на час виникнення спірних правовідносин, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Згідно з пунктом 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.

Відповідно до пункту 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 відповідачами не надавалось до позивача заяв та підтверджувальних документів з питання тимчасової відсутності або заяв на опломбування запірних вентилів у квартирі, не надходило заяв щодо припинення користування послугами, скарг чи претензій також від відповідачів для здійснення перерахунку вартості послуг за період її неподання, надання невідповідної якості не надходило.

Правилами частини 1 статті 2 ЦПК України унормовано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частинами 1-4 статті 12, частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що відповідачі були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_1 , та є споживачами послуг з водопостачання та водовідведення, які надаються МКП "Миколаївводоканал» та відповідно до наданого позивачем реєстру нарахувань та оплат відповідачам за період з грудня 2014 року по жовтень 2019 року існує заборгованість в сумі 9 634 грн 41 коп.

Доказів того, що послуги відповідачам не надавались, що вони не користувалися наданими послугами і потреби в таких послугах не мали, належними та допустимими доказами не доведено та матеріалами справи не підтверджено.

З огляду на зазначене, доведеним позивачем є факт невиконання відповідачами обов`язку щодо оплати вартості отриманих послуг з водопостачання та водовідведення в період з грудня 2014 року по жовтень 2019 року у розмірі 9 634 грн 41 коп.

Відповідачкою ОСОБА_1 було заявлено про застосування позовної давності до заявлених вимог.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

У справі, що переглядається, встановивши факт існування між сторонами правовідносин з надання та отримання послуг з водопостачання та водовідведення, порушення строків їх оплати, а також відсутність доказів щодо відмови відповідачів від послуг наданих позивачем та надання таких послуг неналежної якості, суд першої інстанції зробив правильний висновок про порушення прав позивача щодо отримання своєчасної та повної оплати наданих послуг з водопостачання та водовідведення.

Між тим, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв`язку з порушення позивачем загальної позовної давності.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, як це закріплено положеннями статті 257 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, як це унормовано вимогами частини 1 статті 261 ЦК України.

За правилами частини 5 статті 216 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року, прийнятій у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року, прийнятій у справі № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року, прийнятій у справі № 6-154цс15, зроблено висновок про те, що за договором, що визначає щомісячні платежі перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, що переглядається, апеляційний суд установив, що оплату послуг з водопостачання та водовідведення відповідачі мають обов`язок сплачувати щомісячно, тобто передбачено внесення щомісячних платежів, тобто невнесені до моменту звернення позивача до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Згідно з частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (підпункти 6.43, 6.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21серпня 2019 року у справі № 911/3681/17).

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», та від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020року № 211«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої коронавірусомSARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Українидоповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258,362, 559, 681, 728, 786, 1293цьогоКодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначений Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IXперелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2.

Отже, у спірних правовідносинах позовна давність щодо вимог про стягнення заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення, надані з березня 2017 року по жовтень 2019 року, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України на момент подання позову (26 червня 2020 року) не спливла та продовжується на строк дії карантину.

Разом з цим, в межах розгляду даної справи позивач не довів, а суд не встановив обставин, що вказували б на поважність причин пропуску позовної давності, що дає суду підстави для відмови у задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з теплопостачання та підігріву води за період з 01 грудня 2014 по 01 лютого 2017 року включно, що є підставою для відмови у задоволені позову в цій частині.

Посилання позивача в суді першої інстанції на те, що перебіг позовної давності переривався у зв`язку зі зверненням позивача до суду для видачі судового наказу, колегія суддів вважає помилковими.

Також є неприйнятними доводи апеляційної скарги про поважність причин пропуску позовної давності з 01 жовтня 2016 року, що пов`язується з фактом винесення Корабельним районним судом м. Миколаєва судового наказу щодо примусового стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення у розмірі 9 826.51 грн.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що, вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності, необхідно врахувати, що поважними визнають лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк.

Водночас доводи позивача про поважність причин пропуску позовної давності апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки позивач не був позбавлений можливості звернутися до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги, тобто обставина звернення до суду із заявою про видачу судового наказу стосовно відповідачки і неможливості у зв`язку з цим звернутися до суду з позовними вимогами до відповідачів не пов`язана з дійсними труднощами для звернення до суду з позовом у встановлений законом строк.

Питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Саме позивач повинен довести поважність характеру тієї чи іншої причини, а не інші учасники, адже це в його інтересах, щоб суд визнав поважними причини пропуску позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.

Скасування судового наказу на заяву боржника означає, що боржник скористався своїм правом і заявив, що існує спір про право. Тому, для захисту своїх прав, МКП «Миколаївводоканал» слід було подати позовну заяву в межах позовної давності, яка не переривається у зв`язку з видачею судового наказу.

Після скасування судового наказу позивач може подати позовну заяву до суду, але тільки в межах позовної давності, який діяв до подання заяви про видачу судового наказу.

Таким чином, скасування судового наказу не впливає на позовну давність, якщо позивач звернеться з позовною заявою в межах встановлених законом строків.

Отже, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском позовної давності та за допомогою належних та допустимих доказів не довів поважність причин її пропуску у зазначений в апеляційній скарзі період, а відповідачка в установленому законом порядку звернулась до суду із заявою про застосування позовної давності, то підстави для встановлення поважності причин пропуску позовної давності за вимогами стягнення заборгованості з 01 жовтня 2016 року, відсутні.

При обчислені строку позовної давності судом не були враховані положення статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до яких, плата за-комунальні послуги (послуги з теплопостачання) нараховується щомісячно, а отже перебіг позовної давності починається після несплати (часткової оплати) чергового платежу.

Натомість позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідачів за період з березня 2017 по жовтень 2019 року в сумі 6 448.33 грн, заявлені в межах загальної позовної давності, а відтак, підлягають задоволенню.

Доводи відповідачки про те, що вона фактично в квартирі не проживала, а мешкала за іншою адресою, апеляційний судом не приймаються, оскільки як встановлено судом першої інстанції наданими позивачем доказами, місце проживання відповідачки було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 до часу зміни власника цієї нерухомості, а саме відповідачка ОСОБА_1 знята з реєстрації в указаній квартирі 03 червня 2020 року.

Посилання відповідачки ОСОБА_1 про наявність у неї іншого житла та фактичного проживання за іншими адресами не спростовують її реєстрації місця проживання у вказаній квартирі та втрату її права проживання в ній до 03 червня 2020 року, а відтак не звільняють її від обов`язку оплати комунальних послуг з водопостачання та водовідведення.

Про застосування позовної давності було заявлено тільки відповідачкою ОСОБА_1 , але виходячи з солідарного обов`язку сплати боргу за надані комунальні послуги з відповідачем ОСОБА_2 , сума заборгованості у розмірі 6 448.33 грн підлягає стягненню солідарно з обох відповідачів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, позовні вимоги МКП «Миколаївводоканал» підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що позовні вимоги МКП «Миколаївводоканал» задоволено частково, а саме на 66,93%, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОКП «Миколаївводоканал» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви по 703. 44 грн (2 102 грн х 66.93% = 703.44 грн) з кожного.

Апеляційну скаргу ОКП «Миколаївводоканал» задоволено на 66.93%, за такого з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОКП «Миколаївводоканал» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги по 844.12 грн (2 522.40 грн х 66.93% = 844.12 грн) з кожного.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі 9 634 грн 41 коп. задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» 6 448 грн 33 коп. за послуги з водопостачання на водовідведення за період з 01 березня 2017 року по 15 жовтня 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» з кожного по 1 547 грн 56 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 25 листопада 2025 року.