ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м.Суми

Справа №591/7510/24

Номер провадження 22-ц/816/1295/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Рунова В. Ю.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління Держпродспоживслужби в Сумській області,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2025 року, в складі судді Ніколаєнко О.О., ухвалене у м.Суми, повне рішення виготовлено 20 січня 2025 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення.

Свої вимоги мотивувала тим, що постановою Сумського апеляційного суду від 01.02.2024 р. поновлено її на посаді провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області, стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 лютого 2023 року по 01 лютого 2024 року в сумі 75528 грн 40 коп. з наступним утриманням податків і обов`язкових платежів.

Після видання роботодавцем наказу про поновлення її на роботі, 05 березня 2024 року вона подала заяви про надання частини щорічної відпустки за період із 03 жовтня 2022 року по 02 жовтня 2023 року, а також про виплату матеріальної допомоги до відпустки в розмірі середньомісячної заробітної плати. Колективний договір не обмежував подання заяви щодо надання відпустки та матеріальної допомоги до неї за минулі періоди.

Відпустка їй була надана, однак у виплаті матеріальної допомоги було відмовлено з підстав того, що відповідну заяву було подано поза межами бюджетного періоду. Вважаючи таку відмову неправомірною, просила стягнути з відповідача матеріальну допомогу до відпустки за 2023 рік у розмірі 7100,00 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом, позов задоволено.

Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2023 рік у розмірі 7100 грн.

Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі Головне управління Держпродспоживслужби в Сумській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в кошторисі держоргану на бюджетний рік передбачається матеріальна допомога на оздоровлення для одного працівника один раз на рік під час надання щорічної відпустки відповідного робочого року, тому Головне управління не мало правових підстав для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за минулі роки у поточному бюджетному році. В обґрунтування поважності причин пропуску процесуальних строків на звернення до суду, позивачем не було зазначено конкретних фактів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Авраменко О.В.

просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вважає, що судом ухвалене законне та обґрунтоване рішення, тому підстав для його скасування немає.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову 7100 грн не перевищує 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на час звернення до суду позивачка перебувала у трудових відносинах із відповідачем.

Наказом від 20.02.2023 р. №58-к позивачку звільнено з посади з 20.02.2023 р. за власним бажанням, згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв?язку з невиконанням законодавства про працю, а саме непроведення безпосереднім керівником повторних інструктажів на робочому місці.

Колективним договором між адміністрацією та трудовим колективом передбачено виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати, з урахуванням економії фонду оплати праці та в межах затверджених видатків на оплату праці.

Вказані обставини встановлені рішенням Зарічного районного суду від 14.09.2023 р. та постановою Сумського апеляційного суду від 01.02.2024 р. у справі №591/2163/23, що набрали законної сили, а тому на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14.09.2023 у справі №591/2163/23 позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Зобов`язано Головне управління Держпродспоживслужби в Сумській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 : добові по відрядженням згідно наказів №15-СВ від 16.02.2021, №24-СВ від 03.03.2021, № 55-СВ від 31.01.2021, № 123-СВ від 02.06.2021, № 225-СВ від 27.08.2021, № 256-СВ від 24.09.2021, № 281-СВ від 23.10.2021; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік та 2022 рік; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20000 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено у зв?язку з необгрунтованістю (а.с. 17-20).

Постановою Сумського апеляційного суду від 01.02.2024 р. скасовано рішення суду першої інстанції у частині вирішених позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і прийнято нову постанову в частині даних вимог.

Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області № 58-к від 20 лютого 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області.

Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 лютого 2023 року по 01 лютого 2024 року в сумі 75528 грн 40 коп. з наступним утриманням податків і обов`язкових платежів.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 вересня 2023 року в частині розподілу судових витрат змінено.

Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на користь держави судовий збір в сумі 2147 грн 20 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції.

У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 25-29).

Наказом від 05 лютого 2024 року позивачці було надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 14 календарних днів із 5 лютого 2024 року за період роботи з 03 жовтня 2023 року по 02 жовтня 2024 року (а.с. 31).

05 березня 2024 року позивачка засобами електронного зв`язку звернулася до відповідача із заявою про надання їй матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати до частини невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 03 жовтня 2022 року по 02 жовтня 2023 року, заява мотивована тим, що відповідно до листа відповідача за період з 21.02.2023 р. по 02.10.2023 р. позивачка має право на 15 днів невикористаної щорічної відпустки. Відповідно до колективного договору позивачка також має право на одержання матеріальної допомоги на оздоровлення до частини щорічної відпустки. Позивачка у заяві зазначає, що у період з 20.02.2023 р. по 31.12.2024 р. вона була незаконно позбавлена можливості у 2023 році як мати двох малолітніх дітей, права передбаченого у статті 10 Закону України «Про відпустки» на використання у зручний для неї час щорічної відпустки та одержання матеріальної допомоги на оздоровлення до неї саме з вини відповідача (а.с. 32-33).

У відповіді на вказану заяву відповідач повідомив з посиланням на положення ст.ст. 51,57,48 Бюджетного кодексу України, що в кошторисі державного органу на бюджетний рік має передбачатися матеріальна допомога на оздоровлення для одного працівника один раз на рік під час надання щорічної відпустки відповідного робочого року. У управління немає правових підстав для виплати матеріальної допомоги для оздоровлення за минулі роки у поточному бюджетному році (а.с. 34-35).

Частиною 1 статті 4 ЦПК України особі гарантується право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Пунктом 3.12 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом передбачено, що працівникам, що не є державними службовцями Головного управління, згідно постанови Кабінету Міністрів України «Питання оплати праці працівників державних органів» від 18.01.2017 №15 під час основної відпустки надається матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника, а у разі поділу відпустки на частини зазначена допомога виплачується працівникові один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної відпустки за заявою працівника, та може надаватись матеріальна допомога для вирішення соціально- побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати з урахуванням економії фонду оплати праці та в межах затверджених видатків на оплату праці.

Сторонами у справі не заперечується, що позивачці після поновлення її за судовим рішенням на роботі була надана відпустка за період з 03.10.2022 р. по 02.10.2023 р. Також нею була подана заява про виплату їй матеріальної допомоги до відпустки за 2023 рік, однак у виплаті допомоги було відмовлено із посиланням на положення Бюджетного кодексу України, які регулюють питання щодо здійснення видатків у поточному бюджетному році.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно відмовив ОСОБА_1 у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення до відпустки за 2023 рік у розмірі мінімальної заробітної плати працівника.

Суд вважав, що наведені позивачем у заяві про поновлення процесуального строку для звернення до суду причини є поважними. Враховуючи незначний період пропуску строку звернення до суду з позовом, необхідно поновити такий строк.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Пунктом 3.12 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом передбачено, що працівникам, що не є державними службовцями Головного управління, згідно постанови Кабінету Міністрів України «Питання оплати праці працівників державних органів» від 18.01.2017 №15 під час основної відпустки надається матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника, а у разі поділу відпустки на частини зазначена допомога виплачується працівникові один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної відпустки за заявою працівника, та може надаватись матеріальна допомога для вирішення соціально- побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати з урахуванням економії фонду оплати праці та в межах затверджених видатків на оплату праці.

Однак у разі, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку (п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100).

Як зазначалося раніше, позивачці, після поновлення її за судовим рішенням на роботі, була надана відпустка за період з 03.10.2022 р. по 02.10.2023 р. Також нею була подана заява про виплату їй матеріальної допомоги до цієї відпустки за 2023 рік.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що враховуючи подання позивачкою відповідної заяви, права позивачки на одержання такої матеріальної допомоги та відсутність доказів неможливості виплати роботодавцем матеріальної допомоги, відповідачем безпідставно було відмовлено позивачці у такій виплаті.

Зокрема, у відповідь на заяву ОСОБА_1 про надання матеріальної допомоги до щорічної відпустки, відповідач повідомив, що в кошторисі державного органу на бюджетний рік має передбачатися матеріальна допомога на оздоровлення для одного працівника один раз на рік під час надання щорічної відпустки відповідного робочого року, тому в управління немає правових підстав для виплати матеріальної допомоги для оздоровлення за минулі роки у поточному бюджетному році (а.с. 34-35).

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що така підстава для відмови у виплаті матеріальної допомоги не передбачена ані законом, ані колективним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що управління не мало правових підстав для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за минулі роки у поточному бюджетному році, були предметом розгляду в суді першої інстанції і обґрунтовано ним спростовані.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Отже, строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачка зазначала, що з початку війни вона з двома дітьми перебуває за межами України, її чоловік загинув під час виконання обов`язків військової служби, тож вона самостійно виховує двох дітей. Для звернення з позовом, вона потребувала правової допомоги, яка не могла бути своєчасно надана через постійні обстріли, повітряні тривоги та відключення світла.

Поновлюючи ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом, суд першої інстанції дослідив усі обставини справи та врахував, що позивачці було відмовлено у виплаті матеріальної допомоги листом від 05.04.2024 р., тримісячний строк для звернення позивачки до суду із заявою про вирішення трудового спору про виплату всіх сум, що належать їй при звільненні сплив 05.07.2024 р., позовна заява була подана 20.07.2024 р. засобами поштового зв`язку, тобто з пропуском строку звернення до суду на 15 днів.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені позивачем причини пропуску процесуального строку для звернення до суду є поважними і зважаючи на незначний період пропуску такого строку, є підстави для його поновлення.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

В. Ю. Рунов