Справа №461/7919/25
Провадження №2/461/3726/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року м. Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Кротової О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Басараб Д.Е.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Кожушко Л.В.,

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача директор Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України Побережський Андрій Володимирович про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_1 25.09.2025 звернувся в суд із позовом, у якому просить визнати протиправним та скасувати наказ директора Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України №70-к від 20 серпня 2025 року «Про звільнення з посади»; визнати його звільнення з роботи на підставі п.2 ст. 40 К3пП України незаконним, та поновити на роботі в Інституті геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України на посаді заступника директора з загальних питань; стягнути з Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України на його користь середній заробіток на посаді заступника директора за весь час вимушеного прогулу до моменту винесення рішення по суті справи з розрахунку посадового окладу 14 992 грн; стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди розмірі 50 000 грн; судові витрати покласти на відповідача.

Процесуальні дії у судовій справі

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у Галицькому районному суді м.Львова від 25.09.2025 визначено склад суду: головуючий суддя Кротова О.Б.

На виконання положень частини 8 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), за запитом з Єдиного державного демографічного реєстру 26.09.2025 засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» Галицький районний суд м. Львова сформував відповідь №1821287 щодо адреси реєстрації позивача ОСОБА_1 на території Галицького району міста Львова.

Ухвалою від 01.10.2025 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Від позивача ОСОБА_1 06.10.2025 надійшла заява про поновлення строку для подання додаткових доказів та долучення доказів. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 20.10.2025, задоволено подану заяву та долучено до матеріалів справи додаткові докази.

Представник відповідача адвокат Кожушко Л.В. 20.10.2025 подала відзив на позовну заяву.

Від позивача ОСОБА_1 04.11.2025 надійшла відповідь на відзив.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача директор Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України Побережський А.В. подав відзив (письмові пояснення) на позовну заяву ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 10.11.2025 витребувано у відповідача Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України довідку про розмір середньоденної заробітної плати, розрахований за останні два місяці, які передували звільненню ОСОБА_1 , а саме за червень-липень 2025 року, обчислений відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

На виконання зазначеної ухвали суду, 20.11.2025 від відповідача надійшла довідка про доходи №12 від 17.11.2025 про розмір середньоденної заробітної плати, розрахований за останні два місяці, які передували звільненню ОСОБА_1 , а саме за червень-липень 2025 року.

Аргументи учасників справи

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги такими обставинами. Наказом директора Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України №70-к від 20.08.2025 (далі Наказ) звільнено його з посади заступника директора з загальних питань з 25 серпня 2025 року на підставі п.2 ст.40 КЗпП України. Підставою Наказу зазначено «погодження профкому Інституту, протокол №93 від 18.08.2025, акт перевірки аудиту Президії НАН України». Вважає вказаний Наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, з таких підстав. 04.03.2019 він був прийнятий на роботу в Інститут геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування експлуатаційного-технічного відділу. Із 01.01.2020 його було переведено на посаду провідного інженера цього ж відділу, а 01.01.2020 на нього покладено виконання обов`язків заступника директора Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України. 28.10.2020 йому було оголошено подяку і премійовано за організацію і виконання благоустрою території. Наказом №140-к від 17.12.2020, на підставі постанови Президії НАН України №262 від 07.12.2020, з 07.12.2020 його було затверджено на посаді заступника директора з загальних питань на строк повноважень директора цього Інституту. При цьому, не було вказано якого конкретного директора Інституту. На той час керівником директором Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України був ОСОБА_4 , який звільнився 04.07.2024, новим директором став ОСОБА_3 , і відповідно вважає, що з цього часу його трудовий договір було продовжено на невизначений строк. В період з 01.05.2025 по 06.06.2025, відповідно до Плану діяльності внутрішнього аудиту на 2025 рік, був проведений плановий аудит порядку складання, затвердження та виконання кошторисів доходів і видатків, достовірності бухгалтерської та фінансової звітності, правильності ведення бухгалтерського обліку Інституту геології і геохімії горючих копалин НАН України. Цей Аудиторський звіт призначений для посадових осіб Інституту геології і геохімії горючих копалин НАН України, а також для Національної академії наук, як органу управління. Плановий аудит проведено з відома директора Інституту Побережського А.В., в присутності головного бухгалтера Старосольської О.М. До проведення аудиту його залучено не було і в ході його проведення його пояснень ніхто не відбирав. 18.08.2025 на спільному засіданні адміністрації та профкому Інституту, на підставі заяви директора А.Побережського, було заслухано питання погодження звільнення його. Згідно з витягом з протоколу №93 спільного засідання адміністрації та профкому Інституту геології і геохімії горючих копалин НАН України від 18.08.2025, директор Інституту А.Побережський надав інформацію про результати аудиту, що слугували адміністрації підставою для звільнення його з посади заступника директора з загальних питань Інституту геології і геохімії горючих копалин НАН України. За результатами голосування було прийнято рішення про надання згоди на його звільнення зі займаної посади. Вважає, що оскільки він не був членом профспілкової організації Інституту, відповідно надання згоди на його звільнення не відносилось до компетенції цього профкому. 20.08.2025 ним отримано наказ №70-к про звільнення, однак лише в день звільнення 25.08.2025 він ознайомився з Актом планового аудиту, і одразу ним було надано директору Інституту пропозиції щодо усунення зауважень аудиторів щодо порядку складання, затвердження та виконання кошторисів доходів і видатків, достовірності бухгалтерської та фінансової звітності, правильності ведення бухгалтерського обліку Інституту за період з 01.01.2019 по 01.05.2025. Також, позивач звертає увагу на таке. Строк повноважень директора Інституту Павлюка М.І. закінчився 04.07.2024, питання про закінчення його роботи на посаді новим директором ОСОБА_3 , якого було призначено на посаду 04.07.2024, не порушувалось, відтак чинність наказу про призначення його на посаду заступника директора роботодавцем не оспорювалось, його трудовий договір було продовжено на невизначений час. Щодо планового аудиту, то такий проводився по питаннях складання, затвердження та виконання кошторисів доходів і видатків, достовірності бухгалтерської та фінансової звітності правильності ведення бухгалтерського обліку Інституту геології і геохімії горючих копалин НАН України за період з 01.01.2019 по 01.05.2025, які не входять до завдань чи обов`язків, які встановлені посадовою інструкцією для нього, як заступника директора з загальних питань Інституту, відтак вважає, що покликання у наказі № 70-к від 20.08.2025 «Про звільнення з посади» на Акт перевірки аудиту Президії НАН України, як на підставу його звільнення, не може бути підставою для висновку про невідповідність займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Також зазначає, що атестація його на відповідність займаній посаді не проводилась, кваліфкомісія не скликалась, а наявність у нього вищої освіти відповідного напрямку підготовки та післядипломної освіти в галузі управління, а також стаж в повній мірі відповідає вимогам посадової інструкції, а тому він відповідав перед призначенням на цю посаду кваліфікаційним вимогам. З огляду на наведене, вважає, що звільнення його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним, оскільки таке звільнення допускається лише у випадку невідповідності займаній посаді, внаслідок недостатньої кваліфікації, або стану здоров`я, а доказів, які підтверджують наведені факти, позивачем не надано. Окрім цього, позивач вказує на те, що його звільнення відбулось з порушенням ч.2 ст.40 КЗпП України, оскільки йому не було запропоновано переведення на іншу посаду, за його згодою, з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду, незважаючи на те, що на момент його звільнення вакантні посади існували. З огляду на зазначені обставини, вважає, що оспорюваний наказ про звільнення є таким, що не відповідає вимогам трудового законодавства, а відтак підлягає скасуванню як через відсутність підстав для звільнення, так і через порушення процедури. Також вважає, що у відповідності до норм ч.1 та ч. 2 ст.235 КЗпП України, на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з розрахунку його посадового окладу в розмірі 14 992 грн. Позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 грн обґрунтована тим, що внаслідок його незаконного звільнення, він був безпідставно позбавлений права на отримання заробітку, внаслідок чого змушений був прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та сім`ї. Також постійні хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе і сім`ю, тримало його в постійній нервовій та психологічній напрузі, а допущене відносно нього беззаконня, викликало в нього значні психологічні переживання та депресію.

Представник відповідача Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України (далі - Інститут) адвокат Кожушко Л.В. у відзиві на позовну заяву просила відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на таке. Інститут з приводу заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , повністю заперечує такі. Зокрема, щодо проведеного планового аудиту, зазначила, що відповідно до посадової інструкції позивача, як заступника директора із загальних питань, а також наказу №69-ОД від 29.12.2020 «Про розподіл обов`язків між керівниками інституту», до повноважень заступника директора із загальних питань віднесено, зокрема, контроль за укладенням і виконанням договорів оренди. Вказане також підтверджується долученими до позовної заяви відповідями, поясненнями та пропозиціями позивача щодо усунення зауважень. Його доводи про те, що плановий аудит відбувався без його залучення не заслуговують на увагу, оскільки в тексті звіту щодо аудиторського дослідження орендних операцій зазначено, що «письмове пояснення заступника директора Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України до Звіту додається». За усним поясненням заступника директора з загальних питань ОСОБА_1 , частина майданчика використовується ФОП ОСОБА_5 протягом усього часу перебування на посаді, тощо, що спростовує заяву позивача про те, що йому не було відомо про факт проведення планового аудиту Інституту. Таким чином, за результатами планового аудиту порядку складання, затвердження та виконання кошторисів доходів і видатків, достовірності бухгалтерської та фінансової звітності, правильності ведення бухгалтерського обліку Інституту геології і геохімії горючих копалин НАН України за період з 01.01.2019 по 01.05.2025, проведеного заступником начальника Відділу внутрішнього аудиту НАН України ОСОБА_6 , було складено Звіт від 06.06.2025, яким встановлено низку порушень, зокрема, що стосуються орендних операцій, що було віднесено до компетенції Позивача (з с.65 до с.96 Звіту).Таким чином, позивачем під час його роботи на посаді заступника директора з загальних питань систематично не виконувались посадові обов`язки, передбачені посадовою інструкцією, що призвело до втрат спеціального фонду від передачі об`єктів в оренду. Посилання позивача на відсутність працівників, які б могли виконувати функції, пов`язані з проведенням необхідного переліку робіт щодо надання в оренду приміщень Інституту, спростовується поясненнями ОСОБА_1 , який зазначив, що штатним розписом Інституту передбачено одну штатну одиницю технік Експлуатаційного технічного відділу, до посадових обов`язків якого, серед іншого, входило проведення необхідного переліку робіт, пов`язаних з наданням в оренду приміщень згідно з нормативними документами НАН України. Зокрема, на зазначеній посаді протягом досліджуваного періоду працювали: ОСОБА_7 (з 04.09.2023 по 14.02.2024), ОСОБА_8 (з 18.04.2024). Ретельний аналіз змісту диспозиції п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України, свідчить про те, що невідповідність посаді або роботі визначається виключно за об`єктивними даними, а не за суб`єктивним відношення працівника до його трудових функцій. Звільнення з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачає лише об`єктивну неможливість працівника належним чином виконувати встановлені трудовим договором обов`язки у зв`язку з відсутністю необхідної кваліфікації або стану здоров?я. Посада керівника чи заступника керівника завжди передбачає ймовірність того, що в разі відсутності працівника, що підпорядковується керівній посадовій особі, сам керівник здатний брати на себе відповідальність за виконання обов`язків відсутнього працівника, що передбачає виконання певного обсягу повноважень - пошук працівників на вакантні посади, звернення до центру зайнятості, подання доповідних та заяв на адресу керівника про необхідність залучення третіх осіб для отримання послуг, передбачених в посадовій інструкції відсутнього працівника тощо, що свідчить про нездатність позивача забезпечити належну трудову дисципліну у підпорядкованому йому структурному підрозділі. Позивачем протягом усього часу перебування на посаді заступника директора з загальних питань не вчинялось жодних дій щодо безпосереднього виконання його посадових обов`язків, зокрема таких, як підбір кадрів підпорядкованих йому служб і підвищенням ділової кваліфікації техперсоналу, здійснення контролю за укладенням і виконанням договорів оренди приміщень Інституту іншими організаціями, використання приміщень для організації робіт відповідно до умов, які визначені договором про оренду приміщень тощо. Представник відповідача звертає увагу суду, що навіть за умови поновлення на роботі, позивач не зможе виконувати обов`язки заступника директора згідно із посадовою інструкцією, внаслідок відсутності кваліфікації та досвіду, необхідного для рівня посади заступника директора в Інституті, що належить до сфери НАН України, і оренда майна якого здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про оренду державного і комунального майна». Факт відсутності компетенції та належної кваліфікації у ОСОБА_1 підтверджений Звітом від 06.06.2025 про результати планового аудиту порядку складання, затвердження та виконання кошторисів доходів і видатків, достовірності бухгалтерської та фінансової звітності, правильності ведення бухгалтерського обліку Інституту геології і геохімії горючих копалин НАН України за період з 01.01.2019 по 01.05.2025, проведеного заступником начальника Відділу внутрішнього аудиту НАН України Бересневою О.Г., і що стало підставою для звільнення Позивача із займаної підстави за п. 2 ст. 40 К3пП України. Щодо доводів позивача ОСОБА_1 про те, що оскільки він не був членом профспілкової організації Інституту, відповідно надання згоди на його звільнення не відносилось до компетенції цього профкому, зазначила таке. Не є перешкодою для звільнення з роботи ОСОБА_1 за п.2 ст.40 КЗпП України, оскільки відповідно до ч.5 ст.43-1 КЗпП України звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації, є правомірною без згоди виборного органу профспілкової організації. Окрім цього, у період дії воєнного стану, норми ст.43 КЗпП України не застосовують, а відтак на даний час отримувати згоду профспілки не потрібно. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, представник відповідача зазначила, що позивачем не доведено завдання йому відповідачем моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповіді на відзив представника відповідача позивач ОСОБА_1 зазначив таке. Представник відповідача намагається ввести суд в оману, допускаючи підміну таких понять, як «невиконання, або неналежне виконання посадових обов`язків» і «невідповідність займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації чи стану здоров`я», які безпідставно ототожнює. Так, у відзиві не підтверджено факти неналежного виконання позивачем трудових обов`язків у зв`язку з недостатньою кваліфікацією або станом здоров`я, зокрема жодних заходів встановлення рівня кваліфікації позивача відповідач не проводив. Щодо згаданих у відзиві результатів/висновків звіту планового аудиту, вважає, що такі не можуть бути підставою для висновку про невідповідність позивача займаній посаді, внаслідок недостатньої кваліфікації, адже плановий аудит проводився по питаннях складання, затвердження та виконання кошторисів доходів і видатків, достовірності бухгалтерської та фінансової звітності правильності ведення бухгалтерського обліку Інституту за період з 01.01.2019 по 01.05.2025, які не входять до завдань чи обов`язків, які встановлені посадовою інструкцією для заступника директора з загальних питань Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України. Також зазначає, що у відзиві представником відповідача надано ряд недостовірних відомостей, зокрема про те, що аудит був проведений з відома заступника директора з загальних питань, а також надання пояснень останнім. Так, до Звіту не долучено будь-яких пояснень ОСОБА_1 , хоча у тексті Звіту зазначені такі дані. Позивач ознайомився із текстом Звіту лише 25.08.2025, тобто вже після прийняття відповідачем рішення про його звільнення з роботи. Щодо нібито допущених порушень ОСОБА_1 в ході виконання посадових обов`язків, в тому числі відсутності документів по договірних відносинах з контрагентами, зазначив, що такі документи в ході проведення аудиту ніхто не витребовував, вимог не надавав, відмови надання документів не фіксував. Відтак ненадання документів для аудиту директором Інституту та головним бухгалтером, з відома і в присутності яких проводився аудит, не може бути доказом порушень виконання посадових обов`язків позивачем. Таким чином позивач вказав, що представник відповідача не надала суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, на підставі яких суд міг би встановити обставини/факти, якими представник відповідача обґрунтував відзив на позов, а також не спростував викладених у позовній заяві позовних вимог, що свідчить про підставність таких.

Третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - директором Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України Побережським А.В. подано відзив (письмові пояснення) на позовну заяву ОСОБА_1 . У цих поясненнях третя особа зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що не підлягають задоволенню. Зміст відзиву відповідає змісту відзиву відповідача - Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України. Додатково директор Інституту зазначив, що про невідповідність позивача займаній посаді свідчить детальний опис порушень, викладених у Звіті від 06.06.2025. Зокрема, за період роботи позивача на посаді заступника з загальних питань, а саме за п`ять років його роботи (з 17.12.2020 по 25.08.2025) не було вжито жодних заходів щодо продовження орендних відносин з орендарями Інституту, не отримано дозволів НАН України, не укладено додаткових договорів щодо продовження термінів діючих договорів оренди, хоча за весь період роботи позивача таких діючих договорів було лише 13. По усіх діючих договорах у звіті вказано одній й ті самі порушення. Окрім цього, зазначеним Звітом встановлено низку інших порушень, які стосуються орендних операцій, що було віднесено до компетенції позивача (з с.65 до с.96 Звіту). Саме цей Звіт і став підставою для звільнення позивача із займаної посади за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Райхель Р.П. позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити. Надали пояснення, які відповідають змісту позовної заяви та відповіді на відзив. Позивач ОСОБА_1 додатково зазначив, що офіційно до проведення аудиту не залучався, однак під час проведення такого надавав усні пояснення. Також представником відповідача заявлено про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які поніс позивач ОСОБА_1 , докази понесення таких витрат будуть подані у відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України.

В судовому засіданні представник відповідача Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України адвокат Кожушко Л.В. надала пояснення, які відповідають змісту поданого нею відзиву, просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Додатково представник відповідача вказала, що позивачу ОСОБА_1 не було запропоновано вакантних посад, наявних на час його звільнення з посади. Позивача було звільнено з підстави невідповідності займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації, що підтверджується проведеним аудитом в Інституті, до проведення якого він був залучений. Разом з тим, щодо письмових пояснень ОСОБА_1 під час проведення аудиту, - то таких у відповідача немає. Окрім цього, зазначила про понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтування щодо яких буде подано протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - директор Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України Побережський А.В. в судовому засіданні надав пояснення, які відповідають його письмовим поясненням, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Додатково зазначив, що позивачу ОСОБА_1 не було запропоновано вакантних посад, наявних на час його звільнення з посади. Останнього було звільнено з підстави невідповідності займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації, що підтверджується аудиторським звітом.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 04.03.2019 був прийнятий на роботу в Інститут геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування експлуатаційного-технічного відділу. Із 01.01.2020 ОСОБА_1 було переведено на посаду провідного інженера цього ж відділу, 01.01.2020 він був переведений на посаду виконуючого обов`язки заступника директора Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України (а.с. 9-13 копія трудової книжки).

Наказом №140-к від 17.12.2020, на підставі постанови Президії НАН України №262 від 07.12.2020, з 07.12.2020 ОСОБА_1 затверджено на посаді заступника директора з загальних питань на строк повноважень директора цього Інституту (а.с.16,17).

Згідно з наказом директора Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України А.Побережського №70-к від 20.08.2025 «Про звільнення з посади», звільнено з посади з 25.08.2025 ОСОБА_1 за невідповідність займаній посаді та за результатами перевірки аудиту Президії НАН України (п.2 ст.40 КЗпП України). Підстава: погодження профкому Інституту, протокол №93 від 18.08.2025, акт перевірки аудиту Президії НАН України (а.с.14).

Відповідно до витягу з протоколу №93 спільного засідання адміністрації та профкому ІГГГК НАН України від 18.08.2025 погоджено звільнення заступника директора з загальних питань ІГГГК НАН України ОСОБА_9 на підставі заяви директора А.Побережського (а.с.18).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 зазначає, що при його звільненні на підставі п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України, відповідач не дотримався вимог трудового законодавства.

Таким чином, спір у даній справі стосується обґрунтованості винесення наказу директора Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України №70-к від 20 серпня 2025 року «Про звільнення з посади», наслідком скасування якого є поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, яку позивач просить стягнути з відповідача.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За правилами ст.4 Конвенції Міжнародної організації праці №158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04 лютого 1994 року) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації (частина перша статті 21 КЗпП України).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Як роз`яснено в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9(зі змінами та доповненнями), при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України, суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірвано трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв`язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі.

Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов`язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Проте у випадках, коли згідно з законодавством виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо), позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності займаній посаді або виконуваній роботі з додержанням правил ч. 2 ст. 40 КЗпП.

Суд може визнати звільнення працівника правильним, якщо встановить, що воно здійснене на підставі фактичних даних, які підтверджують, що через недостатню кваліфікацію працівник не може належним чином виконувати покладених на нього трудових обов`язків, а від переведення на іншу роботу відмовився. Висновок суду про недостатність в особи кваліфікації, що перешкоджає належним чином виконувати посадові обов`язки, не може ґрунтуватися лише на матеріалах атестаційної комісії й показаннях свідків за відсутності інших об`єктивних даних щодо недостатньої кваліфікації, якими можуть бути, зокрема документи, звіти, плани, доповідні та інші докази неякісного чи неналежного виконання трудових обов`язків.

Окрім того, ч. 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема, у п. 2 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст.40, ч. 3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі № 6-491цс15.

Відповідно до ч. 3 ст. 252 КЗпП України передбачено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

За змістом пункту 10 частини першої статті 247 КЗпП України, пункту 10 частини першої статті 38 Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), окрім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

За приписами ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Отже, системний аналіз вищезазначених норм права дозволяє зробити висновок, що попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 01.10.2013 (справа № 21-319а13), від 25.03.2014 (справа № 21-44а14).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України є період часу, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин, який триває з дня звільнення працівника до дня винесення рішення суду про поновлення його на роботі.

Абзацом 4 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п.5 вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку).

Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами про оплату праці» від 24.12.1999 № 3, при визначенні сум, що підлягають стягненню по оплаті праці, у тому числі середньому заробітку, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Щодо нормативно-правового регулювання вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша статті 237-1 КЗпП України).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі №216/3521/16-ц, постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі №569/20510/19).

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц).

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Висновки суду

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов такого висновку.

Як зазначено у наказі директора Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України Андрія Побережського №70-к від 20 серпня 2025 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 , останнього звільнено у зв`язку з невідповідністю займаній посаді та за результатами перевірки аудиту Президії НАН України (п.2 ст.40 КЗпП України). Підстава: погодження профкому Інституту, протокол №93 від 18.08.2025, акт перевірки аудиту Президії НАН України.

На підтвердження правомірності оскаржуваного наказу про звільнення з роботи позивача, представником відповідача надано витяг зі Звіту про результати планового аудиту порядку складання, затвердження та виконання кошторисів доходів і видатків, достовірності бухгалтерської та фінансової звітності, правильності ведення бухгалтерського обліку Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України за період з 01.01.2019 по 01.05.2025.

Разом з тим, зазначений витяг зі Звіту не підтверджує те, що позивач ОСОБА_1 мав недостатню кваліфікацію та через це не міг належним чином виконувати покладених на нього трудових обов`язків, у зв`язку з чим ним було допущено ряд порушень, зокрема щодо орендних операцій, що було віднесено до компетенції позивача ОСОБА_1 згідно із Посадовою інструкцією заступника директора з загальних питань Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України, затвердженою директором ІГГГК НАН України М.І. Павлюка, та наказом №69-ОД від 29.12.2020 «Про розподіл обов`язків між керівниками Інституту».

Період роботи позивача ОСОБА_1 в Інституті геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України, зокрема з 17.12.2020 на посаді заступника з загальних питань та відсутність застосованих стягнень до нього свідчить про дотримання останнім наведеної вище Посадової інструкції заступника директора з загальних питань Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України, затвердженої директором ІГГГК НАН України М.І. Павлюка, та наказу №69-ОД від 29.12.2020 «Про розподіл обов`язків між керівниками Інституту».

Також, наявність у нього відповідної вищої освіти, стажу роботи та саме по собі призначення ОСОБА_1 на зазначену посаду наказом №140-к від 17.12.2020 на підставі Постанови Президії НАН України від 07.12.2020 №262 після періоду перебування його на посаді в.о. заступника директора з загальних питань Інституту, свідчить про відсутність підстав вважати про недостатність у ОСОБА_1 кваліфікації, що перешкоджає належним чином виконувати посадові обов`язки. Будь-яких заходів щодо встановлення рівня кваліфікації позивача ОСОБА_1 відповідач не проводив. Також не було проведено атестацій позивача на відповідність займаній посаді.

Більше того, наказом №116-к від 28.10.2020 ОСОБА_1 , який на той час обіймав посаду в.о. заступника директора з загальних питань Інституту, оголошено подяку і надано преміювання в розмірі посадового окладу за організацію і виконання благоустрою території -асфальтування багаторічно-аварійної ділянки в`їзної площадки до інституту (а.с.15).

Окрім цього, відповідачем не спростовано доводи позивача ОСОБА_1 про те, що він, як заступник директора з загальних питань офіційно не залучався до проведення аудиту, за результатами проведення якого було складено Звіт про результати планового аудиту порядку складання, затвердження та виконання кошторисів доходів і видатків, достовірності бухгалтерської та фінансової звітності, правильності ведення бухгалтерського обліку Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України за період з 01.01.2019 по 01.05.2025.

Так, у Звіті зазначено про те, що проведення планового аудиту відбувалось з 01.05.2025 по 06.06.2025 і в тексті звіту щодо аудиторського дослідження орендних операцій зазначено, що письмове пояснення заступника директора Інституту з загальних питань ОСОБА_1 до Звіту додається. Разом з тим, такі письмові пояснення представником відповідача не надані. Натомість, позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи долучені його відповіді, пояснення і пропозиції щодо усунення зауважень за результатами планового аудиту порядку складання, затвердження та виконання кошторисів доходів і видатків, достовірності бухгалтерської та фінансової звітності, правильності ведення бухгалтерського обліку Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України за період з 01.01.2019 по 01.05.2025, у частині, які стосуються служби заступника директора з загальних питань. Ці пояснення отримані відповідачем 25.08.2025 (у день звільнення позивача) за вхідним номером 614 (а.с. 19-21).

В ході розгляду справи встановлено, та не оспорюється учасниками справи те, що ОСОБА_1 надавав усні пояснення в ході проведення аудиту. Разом з тим, не надаючи оцінку порушенням, які були виявлені в ході проведення цього аудиту, в частині неналежного виконання посадових обов`язків заступником директора з загальних питань Інституту ОСОБА_1 , встановлено, що у нього не відбирались письмові пояснення з приводу виявлених порушень та не витребовувались будь-які документи.

Окрім цього, доводи позивача про те, що із Звітом про результати планового аудиту він був ознайомлений в день звільнення 25.08.2025, тобто вже після прийняття відповідачем рішення про звільнення ОСОБА_1 , узгоджуються із матеріалами справи.

Як зазначено вище, частиною другою статті 40 КЗпП України законодавець визначив, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема, у пункті другому частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Щодо обґрунтування позивачем невиконання відповідачем вимог ч.2 ст.40 КЗпП України при звільненні позивача, суд звертає увагу на таке.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, мова йде про те, що роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Окрім цього, у постанові від 18.10.2023 у справі № 210/6543/21 Верховний Суд дійшов висновку, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У відповідь на запит представника позивача адвоката Райхеля Р.П., від відповідача Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України надійшов лист №77/165 від 17.09.2025 про те, що в період з 20 по 25 серпня 2025 року в Експлуатаційно-технічному відділі інституту згідно штатного розпису наявні вакантні посади в кількості 3,5 посади, а саме провідний інженер 1 посада, фахівець з публічних закупівель 0,5 посади, технік 2 посади. У зв`язку з недостатнім фінансуванням інституту дані посади не заповнені (а.с.43).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 вказав, що відповідачем йому не було запропоновано наявні вакансії в Інституті геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України.

Разом з тим, відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивачу було запропоновано наведені вище вакантні посади, наявні в Інституті геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України, і він відмовився від заняття однієї з них.

Більше того, в судовому засіданні і представник відповідача Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України і третя особа директор Інституту Побережського А. визнали той факт, що ОСОБА_1 не було запропоновано вакантних посад, наявних в Інституті, на час його звільнення.

Лист Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України №77/165 від 17.09.2025, у якому міститься інформація про те, що у зв`язку з недостатнім фінансуванням інституту вакантні посади не заповнені, є недостатнім доказом на підтвердження виконання відповідачем вимог ч.2 ст.40 КЗпП України щодо працевлаштування працівника.

Щодо доводів позивача ОСОБА_1 про те, що він не є членом профспілкового комітету Інституті геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України, а відтак цей орган не уповноважений на погодження його звільнення із займаної посади, суд зазначає таке.

Системний аналіз ст. 247, ч. 3 ст. 252, ст. 38, 39, 40 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» дозволяє зробити висновок, що попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено.

Разом з тим, як встановлено в ході розгляду справи та не оспорюється учасниками справи, позивач ОСОБА_1 не був членом профспілкової організації Інституту, відтак наявність чи відсутність погодження профкому не впливає на законність звільнення позивача із займаної посади.

Більше того, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, строк дії воєнного стану було неодноразово продовжено, та діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України від 15 березня 2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу Законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Таким чином, на даний час, у період дії воєнного стану, норми ст.43 КЗпП України не застосовуються, а відтак отримувати згоду профспілки на звільнення працівника не потрібно.

З огляду на наведене вище, звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки в ході розгляду справи не було встановлено, що таке звільнення було здійснене на підставі фактичних даних, які підтверджують, що через недостатню кваліфікацію ОСОБА_1 не може належним чином виконувати покладені на нього трудові обов`язки, а від переведення на іншу роботу (посаду) він відмовився, а тому позивача слід поновити на роботі з 25.08.2025.

Окрім цього, на підставі ч.2 ст.235 КЗпП та у зв`язку з поновленням позивача на роботі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.08.2025, тобто з наступного дня після звільнення і по день винесення рішення суду, тобто по 20.11.2025.

Як встановлено в ході розгляду справи, позивача ОСОБА_1 було звільнено з роботи 25.08.2025, відтак останній перебував у вимушеному прогулі з 26.08.2025 по 20.11.2025, тобто 63 робочих дні.

На виконання ухвали суду від 10.11.2025, представником відповідача надано довідку про доходи №12 від 17.11.2025 про розмір середньоденної заробітної плати, розрахований за останні два місяці, які передували звільненню ОСОБА_1 . Згідно із зазначеною довідкою середньоденна заробітна плата позивача складала 697 грн 30 коп.

Вказаний розмір середньоденної заробітної плати позивача ОСОБА_1 учасниками справи не оспорено та не спростовано, відтак такий розмір прийнято до уваги при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Із урахуванням вищенаведеного, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 43 929 грн 90 коп., з розрахунку: 63 (кількість робочих днів) х 697,30 грн (середньоденний розмір заробітної плати), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць та у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Суд звертає увагу відповідача, що відповідно до змісту ст. 235 КЗпП України, ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження», негайне виконання рішення суду означає обов`язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі й фактично допустити його до виконання попередніх обов`язків.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до такого висновку.

Позивач ОСОБА_1 має право на отримання моральної шкоди, як відшкодування понесених ним втрат немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань та негативних змін в житті, яких позивач зазнав у зв`язку з посяганням на його трудові права та інтереси, порушенням нормального способу та укладу свого життя і необхідністю прикладення суттєвих додаткових зусиль для відновлення попереднього стану.

Разом з тим, проаналізувавши вищенаведені норми матеріального права, суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений позивачем в сумі 50 000 гривень, є таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, оскільки ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування саме такого розміру немайнової шкоди, як не надано і відповідного розрахунку, доказів його співмірності з заподіяною шкодою та обґрунтування достатності 50 000 грн для відшкодування перенесених позивачем моральних страждань.

Також суд враховує, що наразі відсутній законодавчо встановлений алгоритм визначення розміру відшкодування моральної шкоди, тому її сума повинна бути визначена з урахуванням конкретних обставин справи, залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, встановивши порушення відповідачем трудових прав позивача (незаконне звільнення), з врахуванням вимог розумності та справедливості, слід визначити розмір грошової компенсації моральної шкоди в сумі 5 000 грн. Саме такий розмір моральної шкоди, на думку суду, буде належною компенсацією за завдання такої в її грошовому еквіваленті, а відтак позовні вимоги в цій частині слід задоволити частково.

Розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до такого висновку.

Позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду було сплачено 1211,20 грн за вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Окрім цього, позивач на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору за вимогами стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі.

Відповідно до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», встановлено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою повинен бути сплачений судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, при зверненні до суду за позовну вимогу про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу мав би бути сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн, та 1211,20 грн за вимогу про поновлення на роботі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що за вимогами про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Окрім цього, відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача пропорційну задоволеним вимогам суму сплаченого ОСОБА_1 судового збору за вимогу про відшкодування моральної шкоди в розмірі 121,12 грн.

Керуючись статтями 2, 10, 12, 14, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача директор Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України Побережський Андрій Володимирович про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - задоволити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України Андрія Побережського №70-к від 20 серпня 2025 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора з загальних питань Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України з 25 серпня 2025 року.

Стягнути з Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 26.08.2025 по 20.11.2025 (63 дні) в розмірі 43 929 (сорок три тисячі дев`ятсот двадцять дев`ять) грн 90 коп, з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 121 (сто двадцять одна) грн 12 коп.

Стягнути з Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України в дохід держави судовий збір в розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.11.2025.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: Інститут геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України, , м.Львів, вул. Наукова, буд.3а.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: директор Інституту геології і геохімії горючих копалин Національної академії наук України Побережський Андрій Володимирович, службова адреса: м.Львів, вул.Наукова, буд. 3а.

Суддя Ольга КРОТОВА