Справа № 539/3739/25
Провадження № 2/539/1658/2025
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2025 року місто Лубни
Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі:
головуючої судді Рудалєвої Л.В.,
при секретарі судового засідання Бас В. Г.,
представниці позивачки ОСОБА_1 адвокатки Бубліченко Н.В.,
представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Антіховича В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Лубенського міськрайонного суду Полтавської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: Орган опіки і піклування в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області про встановлення факту самостійного виховання, утримання дитини та визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, -
УСТАНОВИВ:
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
До Лубенського міськрайонного суду Полтавської області (далі суд) звернулася ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) (далі позивачка) через свою представницю - адвокатку Бубліченко Наталію Вікторівну (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) із позовною заявою до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 ) (далі відповідач) третя особа: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області (юридична адреса: місто Лубни, вулиця Ярослава Мудрого, будинок №33, ЄРДПОУ 21053182) (далі орган опіки або третя особа) про встановлення факту самостійного виховання, утримання дитини та визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, в якій просить суд:
Встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з її матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої вимоги обгрунтовує тим, що 15 липня 2011 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька ОСОБА_4 . 17 грудня 2013 року відповідача було засуджено до позбавлення волі на строк 7 (сім) років. В цьому ж році позивачка виїхала з дитиною до міста Лубни Полтавської області.
У листопаді 2016 року рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Крім того, відповідача зобов`язано сплачувати аліменти на малолітню дочку. Після розлучення відповідач перестав брати будь - яку участь у вихованні та утриманні дитини, жодного разу не поцікавився життям доньки, навіть не телефонував. Він ухилявся від виконання батьківських обов`язків по відношенню до доньки без будь яких причин, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться її навчанням, не проявляв батьківської турботи, не забезпечував необхідним харчуванням, медичним оглядом, лікуванням, не спілкується з дитиною. Станом на 31 січня 2025 року має заборгованість з виплати аліментів на суму 254 119,50 грн та борг зі сплати виконавчого збору 21 761,80 грн.
Дочка проживає разом з позивачкою увесь цей час, позивачка особисто створює належні умови виховання, утримує її, забезпечує всім необхідним.
На переконання позивачки, відповідач не проявляє готовності брати участь у вихованні чи утриманні доньки. Відповідач переконав, що почне платити аліменти на утримання доньки та спілкуватись з нею після того, як позивачка попередила про ініціювання позбавлення його батьківських прав. Відповідач категорично заперечує проти позовних вимог, адже бажає аби донька приїжджала до нього в місто Харків, у визначені дні проживала з його новою родиною, оскільки у відповідача немає коштів і він боїться виїхати з міста. На переконання позивачки, відповідач вирішив, що такі дії допоможуть йому в оформленні відстрочки.
Для звернення до суду із вказаним позовом позивачка посилається на норми статті 51 Конституції України, відповідно до якої сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою; статей 141, 150, 151 Сімейного кодексу України (далі СК України) щодо переліку обов`язків та прав батьків, їх рівність; статті 157 СК України щодо вирішення питань виховання дитини
Позивачка зазначає, що оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Доведення факту одноосібного виховання дитини матір`ю пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких батько не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Факт самостійного виховання дитини одним із батьків, відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений у рішенні суду при вирішенні спору щодо позбавлення особи батьківських прав у порядку позовного провадження.
Положеннями статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Позивачка стверджує, що за весь час проживання доньки з нею її батько жодного разу не поцікавився дитиною, її розвитком, здоров`ям, навчанням. Усі батьківські обов`язки виконує позивачка без будь якої участі відповідача.
Натомість через безвідповідальне ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків, мати, що виховує і утримує дитину самостійно, позбавлена та обмежена в правах на державну соціальну допомогу на дитину, не може організувати безперешкодний виїзд дитини за межі України, для навчальних та освітніх цілей, чи з метою евакуації в безпечне місце.
З урахуванням наведеного позивачка просить задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідач відзиву на позовну заяву до суду не надав.
Третя особа також письмових пояснень по суті спору до суду не надала.
Заяви, клопотання учасників справи
01 жовтня 2025 року до суду від представника відповідача надійшла заява про долучення до матеріалів справи документів.
Процесуальні дії у справі
Ухвалою від 04 серпня 2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у цій справі, ухвалив проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначив на 01 жовтня 2025 року.
Ухвалою від 01 жовтня 2025 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті, призначивши засідання 06 листопада 2025 року.
Розгляд справи відкладався на 13 листопада 2025 для ухвалення судового рішення відповідно до вимог статті 244 ЦПК України.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини
Позивачка ОСОБА_1 - та її малолітня дитина ОСОБА_3 , 2013 року народження, проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з Реєстру територіальної громади (а.с.22-23), а також довідкою Лубенського комунального житлово-експлуатаційного управління від 03 січня 2025 року №27 (а.с.28).
Між позивачкою та відповідачем 15 липня 2011 року укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції (а.с.41).
Від шлюбу у позивачки та відповідача народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лубни реєстраційної служби Лубенського міськрайонного управління юстиції в Полтавській області 15 листопада 2013 року (а.с.40).
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 листопада 2016 року, серед іншого. Розірвано шлюб між позивачкою та відповідачем (а.с.35).

21 листопада 2016 року Лубенським міськрайонним судом Полтавської області видано виконавчий лист у справі №539/3219/16-ц про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2013 року народження, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20 жовтня 2016 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.13).

Згідно з розрахунком заборгованості по аліментах, виданим Основ`янсько-Слобідським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові заборгованість відповідача за аліментами перед позивачкою станом на 31 січня 2025 року становить 254 119,50 грн. (а.с.26-38).

Вироком Жовтневого районного суду міста Харкова від 17 грудня 2013 року у справі №639/7935/123-ц відповідача визнано винуватим та призначено покарання за частиною п`ятою статті 191 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 3 (три) роки з конфіскацією особистого майна (а.с.16-18).

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 06 квітня 2016 року у справі №210/1940/16-к до відповідача застосовано умовно-дострокове звільнення (а.с.43).

Зі змісту Акту комісії в складі членів домового комітету від 30 грудня 2024 року вбачається, що позивачка проживає із своєю донькою за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина повністю перебуває на утриманні позивачки, яка сама її виховує, умови проживання задовільні, дитина забезпечена всім необхідним, що потрібно для навчання та повноцінного розвитку (а.с.11).

Квартира АДРЕСА_4 належить позивачці на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.21).

Відповідно до Акту участі батьків у вихованні дитини ОСОБА_3 , 2013 року народження, здобувача освіти 5А класу Академічного ліцею «Європейський» Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області від 03 січня 2025 року №01 батьки дитини розлучені з 2016 року. Батько не бере участі у вихованні дочки. У навчальному закладі не був жодного разу. Дитини проживає з матір`ю. Умови проживання родини відповідають санітарно-побутовим умовам. Мати працює, матеріальне забезпечення здійснює сама. У вихованні дитини бере активну участь. Постійно підтримує зв`язок із класним керівником, постійно відвідує батьківські збори, адекватно реагує на зауваження вчителів (а.с.12).

Зі змісту виписки №96 із медичної карти стаціонарного хворого від 24 січня 2025 року вбачається, що позивачці рекомендовано обмеження фізичного навантаження (а.с.14-15).

Згідно з Актом обстеження умов проживання родини від 04 березня 2025 року, складеним працівниками Служби у справах дітей, для виховання та розвитку дитини створені умови: у дитини є окреме місце для сну та відпочинку, для виконання уроків, дитина забезпечена сезонним одягом, взуттям, шкільним приладдям, засобами гігієни. З дитиною проживає мати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» станом на 25 грудня 2024 року відомості про наявність у позивачки незнятої чи непогашеної судимості відсутні (а.с.24).

Середньомісячна зарплата позивачки за 2024 рік складає 33 309,45 грн, що підтверджується довідкою про середню заробітну плату (а.с.25).

Позивачка з 07 вересня 2021 року до теперішнього часу перебуває на військовій службі, що підтверджується довідкою із військової частини (а.с.26).

Згідно з довідкою військово-лікарської комісії від 31 березня 2025 року №2025-0331-1523 позивачка придатна до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони (а.с.27).

Відповідно до характеристики з місця служби позивачка зарекомендувала себе як працелюбний та дисциплінований військовослужбовець, виявляє повагу до командирів та товаришів по службі (а.с.42).

Зі змісту довідки Комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство Лубенський міський центр первинної медико-соціальної допомоги» від 31 січня 2025 року №83 вбачається, що до лікаря з дитиною завжди проходить матір, на прийомі батька ніколи з дитиною лікар не бачив (а.с.30).

Орган опіки та піклування у Висновку про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , 2013 року народження, з матір`ю ОСОБА_1 від 20 березня 2025 року №01-19/199 зазначив, що виходячи з інтересів дитини, орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , 2013 року народження, з матір`ю ОСОБА_1 . В частині визначення факту самостійного виховання та утримання дитини матір`ю орган опіки і піклування рекомендував звернутися до суду із відповідною позовною заявою (а.с.19-20).

Представниця позивачки адвокатка Бубліченко Н.В. у судовому засіданні підтримала позицію позивачки, викладену у позовній заяві, та звернула увагу суду на те, що основною метою цього позову було забезпечити дотримання прав та інтересів малолітньої дитини ОСОБА_4 . Позивачка є військовослужбовицею за контактом у військовій частині за місцем проживання. Батько не турбується про дитину, що підтверджується довідками із навчального закладу та лікарні, актами обстеження умов проживання дитини. Батько був засуджений та відбував покарання за вчинення кримінального правопорушення. У батька виникла заборгованість за аліментами на дитину більш, ніж на 250 тисяч гривень. У зв`язку з тим, що батько проживає у місті Харкові, яке наразі постйно обстрілюється ворогом, його бажання взяти на вихідні дитину звучать як погроза життю та здоров`ю дитини. Незважаючи на те, що батько озвучує своє бажання спілкуватися із дитиною, його участь у житті дитини мінімальна поодинокі телефонні дзвінки. З урахуванням наведеного просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Антіхович В.В. у судовому засідання заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що обставини, зазначені у позовній заяві, визнає частково, оскільки вони мали місце, але спричинені об`єктивними обставинами, а саме: у відповідача скрутне матеріальне становище; значна віддаленість проживання відповідача від дитини; відповідач перебував у місцях позбавлення волі. В цілому батько не відмовляється від батьківських обов`язків.

Третя особа представник Служби у справах дітей - у судовому засіданні підтримала Висновок органу опіки та з урахуванням кращих інтересів дитини зауважила, що орган опіки і піклування бачить підстави для визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , 2013 року народження, з матір`ю ОСОБА_1 . В частині визначення факту самостійного виховання та утримання дитини матір`ю орган опіки і піклування покладається на розсуд суду.

Опитана у судовому засіданні за участі Служби у справах дітей (третя особа) та шкільного психолога ОСОБА_5 малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повідомила суду, що знає, хто її батько. Спілкується з ним по телефону не часто. Останній раз бачила його особисто приблизно коли їй було 3 (три) роки, останній раз спілкувалася з ним по телефону на день її народження ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ). Під час спілкування до телефону батько говорить з нею на загальні теми, не цікавиться її життям, захопленнями, вподобаннями. За інформацією, яка відома дитині, батько ніколи їй не купував речі чи іграшки, не дарував подарунки. До батька ставиться «прохолодно»: особливої любові чи потреби у спілкуванні з ним не відчуває.

Отже, суд встановив, що між позивачкою та відповідачем виникли правовідносини, пов`язані із невиконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків, у зв`язку з чим позивачка просить суд встановити факт самостійного виховання їх спільної дитини та визначити місце проживання дитини з матір`ю.

Вказані правовідносини регулюються статею 51 Конституції України, Сімейним кодексом України (далі СК України), Законом України «Про охорону дитинства» станом на дату виникнення спірних правовідносин.

Не погоджуючись із відповідачем, який не виконує батьківських обов`язків по вихованню та фінансовому забезпеченню доньки, позивачка звернувся до суду із вказаним позовом.

Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені доводи та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд виходив з такого.

Норми права, які застосував суд

Щодо позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з її матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (стаття 141 СК України).

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).

У частині шостій статті 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Оцінка суду

Згідно з пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду обгрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (частина третя статті 263 ЦПК України).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналізуючи законодавство України, чинне на момент виникнення спірних правовідносин, суд дійшов наступних висновків.

Передусім суд зазначає, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Щодо позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначені вище норми статей 150, 151, 157 СК України свідчать про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав, визначеною статею 164 СК України.

З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Для підтвердження самостійного виховання дитини одного з батьків необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав другого з батьків обмежується або припиняється.

Оскільки в Сімейному кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (наприклад, свідоцтвом про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Такий висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).

Суд звертає увагу, що Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Доведення факту одноосібного виховання дитини матір`ю пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких батько не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Таким чином суд дійшов висновку, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Такий висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).

Як було зазначено вище та підтверджується матеріалами справи, мати дбає про дитину матеріально та має таку можливість, оскільки згідно з довідкою з місця служби має постійний дохід. У той час як батько, як повідомив у судовому засіданні його представник, фінансову допомогу не надає через скрутне матеріальне становище. Більш того, батько має заборгованість за аліментами на дитину у сумі 254 119,50 грн, що підтверджується відповідними розрахунками державної виконавчої служби.

У той же час, як підтверджується інформацією, отриманою від дитини під час її опитування у судовому засіданні, батько час від часу спілкується з дитиною по телефону, а також вітає з днем народження, що може свідчити про певну зацікавленість батька у житті дитини та його присутність у житті дитини у певній формі.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з її матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статей 141, 157, 160, 161 СК України, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема:

- особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності);

- відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною);

- можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків);

- стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги);

- стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо.

Указане тлумачення статті 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним у практиці Верховного Суду (див. постанови від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 761/35714/16-ц, від 23 жовтня 2021 року у справі № 127/17427/20, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19, від 22 жовтня 2025 року у справі № 202/14959/23 (провадження № 61-7870св25).

З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя. Сам факт запровадження на території України воєнного стану не є достатньою підставою для визначення місця проживання дитини з одним із батьків. Водночас обставини, пов`язані із безпекою дитини та наслідками бойових дій є істотними, підлягають встановленню та оцінці судом. При вирішенні спору про місце проживання дитини під час воєнного стану суди мають оцінювати всі обставини справи в їх сукупності, застосовувати гнучкі підходи до ухвалення рішення у справі з урахуванням найкращих інтересів дитини, балансу між інтересами дитини та правами батьків на її виховання (див. постанову Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21 (провадження № 61-5668св23).

У постанові Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20 зазначено, що: «дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію, необхідно проводити з нею бесіду, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення її інтересів та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. Проте, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.

Як було зазначено вище та підтверджується матеріалами справи, малолітня ОСОБА_4 після розлучення батьків проживає з матір`ю, яка опікується нею, забезпечуючи матеріально та дбаючи про її фінансовий, психологічний та моральний стан. Указане підтверджується актом обстеження умов проживання Служби у справах дітей, актами та довідками зі школи, від сімейного лікаря.

Опитана у судовому засіданні дитина повідомила, що проживає з матір`ю, яка її забезпечує матеріально, потреби ні в чому дитина не відчуває.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, а також враховуючи, що батько проживає у місті Харкові, яке наразі активно обстрілюється ворогом, а також те, що батько був засуджений за вчинення кримінального правопорушення до позбавлення волі на 7 (сім) років, для забезпечення інтересів дитини саме визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідатиме її інтересам.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я, стан розвитку дитини, незалежно від того, з ким вона буде проживати.

Також слід зазначити, що батько дитини не заявив вимог про визначення місця проживання дитини із ним, зустрічний позов не пред`явив.

Визначення місця проживання дитини разом із матір`ю не позбавляє батька дитини батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

При цьому суд також враховує висновок органу опіки і піклування, який зазначив, що виходячи з інтересів дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , 2013 року народження, з матір`ю ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з її матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Розподіл судових витрат

Відповідно до частини першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, під час звернення до суду позивачка сплатила судовий збір у сумі 2422,40 грн, що підтверджується Платіжною інструкцією від 24 липня 2025 року (а.с.1).

У зв`язку з тим, що суд задовольняє одну вимогу із двох заявлених, із відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір у сумі 1 211,20 грн.

Враховуючи вищевикладене, керуючись Конвенцією про права дитини, статею 51 Конституції України, статтями 7, 19, 151, 155, 157, 164, 180, 182 Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», статтями 12, 18, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: Орган опіки і піклування в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області про встановлення факту самостійного виховання, утримання дитини та визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, - задовольнити частково.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з її матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову у частині встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , судовий збір у сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про учасників справи згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 265 Цивільного процесуального кодексу України:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, адреса: 37500, Полтавська область, місто Лубни, вулиця Ярослава Мудрого, будинок №33, .

Суддя Лубенського міськрайонного суду

Полтавської області Л.В.Рудалєва