ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року м.Суми

Справа №587/1935/20

Номер провадження 22-ц/816/1200/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Буланова Олексія Михайловича,

на рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 06 січня 2025 року, в складі судді Жмурченка В.Д., ухвалене у смт Недригайлів, повне рішення складено 10 січня 2025 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 листопада 2017 року ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_3 , шляхом оформлення розписки, позичив у нього 8000 доларів США, які зобов`язувався повернути не пізніше 15 листопада 2018 року. Оскільки ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконав і грошові кошти, отримані у позику, не повернув, позивач просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів на його користь борг у розмірі 8000 доларів США та судові витрати.

Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 06 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Буланов О.М., посилаючись на

порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду щодо фіктивності договору позики ґрунтуються на припущеннях.

Вважає, що борг за спірним договором позики є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає заборгованість солідарно з обох відповідачів, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції вчинення правочину в інтересах сім`ї, покладається на того з подружжя, хто її спростовує, проте ОСОБА_3 не спростувала укладення договору позики ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване. Вважає, що відсутні підстави для солідарного стягнення заборгованості. Вона є неналежним відповідачем, оскільки договір позики укладався без її згоди та не в інтересах сім`ї.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Козіної Т.В. про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, оскільки явка сторін до апеляційного суду є необов`язковою, позиція відповідача та його представника є чіткою і зрозумілою.

ОСОБА_3 повідомлена про час і місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилася. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без її участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Валюха Ю.В., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 15.11.2017 р. між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 8000 доларів США, які мали бути повернуті позичальником до 15.11.2018 р.

На підтвердження наявності невиконаних боргових зобов`язань, позивачем ОСОБА_1 було надано суду оригінал розписки від 15.11.2017 р.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 520/11358/15-ц (провадження № 61-7539св21) зроблено висновок, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок».

Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем доведено факт укладення договору позики з ОСОБА_2 , оскільки розписка є належним, достовірним та достатнім доказом того, що між сторонами виникли правовідносини щодо договору позики. Договір позики, що міститься в матеріалах справи підтверджує факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 8000 доларів США із зобов`язанням повернути їх до 15.11.2018 р. Факт написання розписки та наявність на такій розписці його підпису не заперечувався ОСОБА_2 в суді першої інстанції.

Вчинена сторонами письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, тому колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції щодо фіктивності договору позики, які зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, з метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 559/2587/19 (провадження № 61-1059св22).

Оцінюючи заперечення відповідача ОСОБА_2 проти позову щодо безгрошовості укладеного договору позики, колегія суддів вважає, що такі заперечення не знайшли свого підтвердження.

Складення боргової розписки від 15.11.2017 р. на суму 8000 доларів США без свідків та незазначення ОСОБА_1 у своїй декларації про розмір коштів, які надавалися ним у позику, не можуть свідчити про фіктивність договору чи його неукладення.

ОСОБА_2 порушив свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів, а тому позивач має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч.1 ст. 1046 ЦК України, а також ч.1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

Щодо доводів позивача про стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 коштів за борговою розпискою в солідарному поряду, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для солідарного обов`язку ОСОБА_3 з повернення грошових коштів за спірним правочином. Такий висновок суду колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 необхідно залишити без змін. При цьому, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині, на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, при задоволенні позову до ОСОБА_2 та апеляційної скарги, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає компенсації 1261,20 грн фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання позову та 3330 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Враховуючи те, що справа є малозначною, відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.п.1,2 ч.1 ст. 374, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Буланова Олексія Михайловича задовольнити частково.

Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 06 січня 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 15 листопада 2017 року у розмірі 8000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1261,20 грн фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання позову та 3330 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 06 січня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

В. Ю. Рунов