П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 року

м. Рівне

Справа № 564/4881/24

Провадження № 22-ц/4815/1047/25

Головуючий у Костопільському районному суді

Рівненської області: суддя Снітчук Р.М.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини)

о 13 год. 58 хв. 05 травня 2025 року у м. Костопіль

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 12 травня 2025 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач1 ОСОБА_2 ;

відповідач2 ОСОБА_3 ;

відповідач3 ОСОБА_4 ;

за участі: учасники справи та їх представники в судове засідання не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Остапенка Володимира Сергійовича на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 05 травня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на майно колишнього подружжя та усунення перешкод у користуванні майном,

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину трактора Т-25, 1993 року випуску, заводський номер НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , а також про усунення перешкод у користуванні ним шляхом повернення трактора на її користь.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що з відповідачем1 протягом 1993 2008 років перебувала у шлюбі, від якого мають двох дітей - дочку ОСОБА_5 , 1994 року народження, та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час подружнього життя за кошти сімейного бюджету ними придбано трактор марки Т-25, 1993 року випуску, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 .

У травні 2007 року ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання за межі України. Зазначений транспортний засіб передав у користування своїм батькам - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , який знаходиться за місцем проживання відповідачів по АДРЕСА_1 .

На початку 2024 року вона звернулася до ОСОБА_3 про передачу їй спірного трактора, у чому відповідач2 їй відмовив. Упродовж 2024 року вона безрезультатно неодноразово зверталася до них з цією вимогою.

Позивач має намір здійснити поділ спірного майна. Добровільно сторони не можуть дійти спільної згоди щодо поділу та користування зазначеним транспортним засобом.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 05 травня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено в позові до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на майно колишнього подружжя та усунення перешкод у користуванні майном.

У поданій через свого представника адвоката Остапенка В.С. апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у неповноті зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права та фактично - неправильному застосуванні норм матеріального права, які призвели до помилкового вирішення справи, просить його скасувати і задовольнити позов повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про хибність висновків щодо спливу позовної давності при вирішенні спірних правовідносин, адже суд свої переконання з цього приводу належним чином не вмотивував. З огляду на це вважає недодержаними при ухваленні рішення норми ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76, 77, 89 ЦПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Звертає увагу, що факт придбання спірного трактора під час шлюбу та домовленість із ОСОБА_2 про те, що він користується трактором до пред`явлення вимоги про його повернення, підтверджено показаннями самої ОСОБА_1 як свідка, свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також письмовими доказами.

Не погоджується із твердженнями суду про те, що спірний транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності сторін як колишнього подружжя, оскільки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не є співвласниками цього майна, а є лише особами, що незаконно утримують чужу річ без права володіння та користування. Тобто відповідач2 і відповідач3 утримують чуже майно трактор Т-25, 1993 року випуску, заводський номер НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , без відповідних правових підстав.

На думку заявника, судом не застосовано норми, які підлягали застосуванню, а саме ст. 16 ЦК України, ст. 72 СК України, а також застосовано норми, які не підлягали застосуванню, - ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України. При цьому залишено без уваги і постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц, постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №584/1319/16-ц, від 18 вересня 2019 року у справі №539/4318/18, від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17, від 22 січня 2020 року у справі №372/176/17, від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18, від 13 липня 2020 року у справі №570/4234/16, від 28 грудня 2020 року у справі №345/2962/14, від 24 лютого 2021 року у справі №303/6365/17, від 30 червня 2021 року у справі №182/1428/20, від 10 серпня 2022 року у справі №541/312/21, від 19 жовтня 2022 року у справі №587/1562/21, від 26 січня 2023 року у справі №296/1550/20.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не подавався, хоча про таке право їм було роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 03 липня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та ОСОБА_2 протягом часу із 21 вересня 1993 року до 11 січня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчать свідоцтво про укладення шлюбу від 21.09.1993 серії НОМЕР_3 , яке видане Малолюбашанською сільською радою Костопільського району Рівненської області, актовий запис №10, і свідоцтво про розірвання шлюбу від 11.01.2008 серії НОМЕР_4 , яке видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Костопільського районного управління юстиції в Рівненській області, актовий запис №2.

З листа Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області від 25.02.2025 №08-17/01-11/986-25 видно, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на трактор колісний, марки Т-25, 1993 року випуску, заводський номер НОМЕР_1 , № двигуна НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_5 від 07.04.2004, номерний знак НОМЕР_6 .

Тобто право спільної сумісної власності подружжя на спірний транспортний засіб ОСОБА_1 і ОСОБА_2 набуто за час перебування їх у шлюбі.

У травні 2007 року ОСОБА_2 передав спірний трактор у користування своїм батькам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Вважаючи, що суб`єктивні цивільні права позивача на трактор Т-2, 1993 року випуску, порушуються відповідачами, у грудні 2024 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину трактора Т-25, 1993 року випуску, заводський номер НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , та усунення перешкод у користуванні ним шляхом повернення трактора на її користь.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки спірний трактор набуто ОСОБА_1 і ОСОБА_2 під час перебування їх у зареєстрованому шлюбу, а тому підлягає поділу між ними як спільне сумісне майно подружжя.

Разом з тим про порушення свого права ОСОБА_1 дізналася після розірвання шлюбу із відповідачем1 11 січня 2008 року, хоча трактор Т-25, 1993 року випуску, заводський номер НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , було передано у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у травні 2007 року, тобто ще до припинення шлюбних відносин. Отже, понад шістнадцять років спірний транспортний засіб перебував у користуванні батьків ОСОБА_2 , а позивач з цього приводу не висловлювала своєї незгоди та не заявляла жодних вимог чи претензій на відновлення свого суб`єктивного цивільного права власності.

Оскільки представником ОСОБА_4 адвокатом Больбіною С.С. заявлено у відзиві на позовну заяву клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, тому у задоволенні позову відмовлено з цієї підстави.

При цьому судом також зроблено висновок, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту свого права.

Проте з такими висновками частково погодитися не можна.

Згідно зі ст.ст. 183, 256, 261, 267, 368, 369, 372 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст.ст. 60, 61, 68, 69, 71, 72 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі №691/1240/18 зазначено, що згідно з усталеною судовою практикою щодо застосування частини п`ятої статті 71, статті 365 ЦК України суд визнає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій.

Верховний Суд звертає увагу, що визнання права на половину частини спірного майна (визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі) є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України, а тому суд може визнати право на частку у спільному майні подружжя за вказаних вище умов.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що оскільки сторони не дійшли згоди щодо отримання грошової компенсації та внесення грошової суми на депозитний рахунок відносно неподільної речі (автомобіля) наявні підстави для визнання за кожним з подружжя право власності на частину вказаного майна без його реального поділу, залишивши автомобіль у спільній частковій власності подружжя.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 362/6124/15-ц в частині поділу автомобіля між подружжям.

У постанові Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 541/312/21 зазначено, що початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати ухвалення постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

При цьому колегія суддів ураховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів і запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежну правову оцінку показань свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також письмових доказів, якими підтверджується факт придбання спірного трактора під час шлюбу та домовленість із ОСОБА_2 про те, що він користується трактором до пред`явлення вимоги про його повернення, то вони не заслуговують на увагу, адже судом попередньої інстанції правильно і об`єктивно оцінено наведені докази, з чим погоджується і колегія суддів. При цьому необґрунтованими є покликання автора на наявність письмових доказів (без їх конкретизації), якими стверджуються зазначені обставини.

Як правильно посилається суд, на момент розірвання шлюбу спірний трактор ОСОБА_2 був переданий у користування його батьків - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Доказів про те, що вказаний транспортний засіб вибув у незаконне володіння інших осіб поза волею власника не надано, як і доказів того, що транспортний засіб було за згодою колишнього подружжя передано у користування ОСОБА_3 до першої вимоги про його повернення.

Відповідно до ст.ст. 12, 76-78, 95 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Не можна погодитися із аргументами заявника про помилковість висновків суду про те, що спірний транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності сторін як колишнього подружжя, оскільки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не є співвласниками цього майна. Так, помилкове розуміння заявником застосованої судом термінології з урахуванням обставин справи жодним чином не призводить до незаконності оскаржуваного рішення.

З приводу покликань апеляційної скарги на недодержання судом норм процесуального права, то згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання спірних правовідносин, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Так само спростовуються правильністю висновків суду й посилання апеляційної скарги про помилковість застосування норм матеріального права, а саме ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України і ст. 72 СК України.

Підстав вважати, що позовну давність пропущено ОСОБА_1 з поважних причин, а цей матеріально-правовий строк підлягає поновленню, не встановлено.

До суду із позовом про поділ майна подружжя позивач звернулася лише 30 грудня 2024 року, тобто після закінчення позовної давності 11 січня 2011 року (11 січня 2008 року + 3 роки).

Апеляційний суд не згоден і з аргументами про незастосування судом висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц та постанов Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №584/1319/16-ц, від 18 вересня 2019 року у справі №539/4318/18, від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17, від 22 січня 2020 року у справі №372/176/17, від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18, від 13 липня 2020 року у справі №570/4234/16, від 28 грудня 2020 року у справі №345/2962/14, від 24 лютого 2021 року у справі №303/6365/17, від 30 червня 2021 року у справі №182/1428/20, від 10 серпня 2022 року у справі №541/312/21, від 19 жовтня 2022 року у справі №587/1562/21, від 26 січня 2023 року у справі №296/1550/20, оскільки спірні правовідносини і права та обов`язки, які були предметом перегляду касаційного суду, відрізняються обставинами справи, правовою природою та своїми характеристиками. Отже, вони не є релевантними і подібними між собою.

Не заслуговують на увагу твердження автора апеляційної скарги про те, що позов ОСОБА_1 є негаторним, спрямованим на усунення перешкод у користуванні майном, а тому до спору не застосовуються наслідки спливу позовної давності з відмовою з цих міркувань у позові.

Так, негаторний позов - це вимога власника, який володіє річчю, про усунення перешкод у здійсненні користування і розпорядження нею. Власник, який звертається за захистом, зберігає майно у своєму володінні та вимагає від відповідача припинити протиправні дії щодо свого майна, які не пов`язані із порушенням володіння. Ознаки: подається власником або титульним володільцем; стосовно майна, яке знаходиться у власника (володільця); інша особа заважає користуванню або розпорядженню цією річчю; для створення таких перешкод немає правових підстав.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Метою позову є повернення об`єкта права власності у володіння власника. Його ознаки: подається власником або титульним володільцем; стосовно індивідуально визначених речей; зміст позову становить вимога про повернення речі; річ перебуває у володінні іншої особи (відповідача); річ знаходиться у чужому володінні незаконно.

Отже, заявлений ОСОБА_1 позов є віндикаційним, тобто направлений на витребування (повернення) майна із чужого незаконного володіння відповідачів.

Тому судом правильно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України.

Разом з тим колегія суддів визнає обґрунтованими доводи заявника про помилковість висновків у мотивувальній частині оскаржуваного рішення щодо обрання ОСОБА_1 неефективного способу захисту права, оскільки ця теза унеможливлює таку підставу залишення позову без задоволення як застосування наслідків спливу позовної давності та відмову з огляду на це у задоволенні позову.

Так, правила про позовну давність повинні застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. Тому в разі відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, позов не підлягає задоволенню не з причин пропуску позовної давності, а по суті заявленої вимоги.

Отже, рішення суду першої інстанції слід змінити, виключивши з мотивувальної частини покликання на неефективність обраного позивачем способу захисту свого права.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для зміни оскаржуваного рішення відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є неправильне застосування судом попередньої інстанції норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Остапенка Володимира Сергійовича задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 05 травня 2025 року змінити, виключивши із мотивувальної частини висновки про неефективність обраного позивачем способу захисту права.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків