ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 листопада 2025 року

м. Харків

справа № 638/14708/24

провадження № 22-ц/818/1926/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочинуза апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Тищенка Андрія Вікторовича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року, постановлене під головуванням судді Латки І.П.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 13 вересня 2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В., реєстраційний номер 621, предметом якого є нежитлове приміщення цокольного поверху - місця для паркування № 64 (шістдесят чотири) в літ. «А-7-8», загальною площею 18,8 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_2 нежитлового приміщення, місця для паркування № 64 (шістдесят чотири) в літ. «А-7-8», загальною площею 18,8 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. Визнано недійсним Договір купівлі-продажу машиномісця від 29 вересня 2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В., реєстраційний номер 687, предметом якого є машиномісце № 66 (шістдесят шість) в літ. «А-7-8», загальною площею 37,7 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_2 нежитлового приміщення - машиномісця № 66 (шістдесят шість) в літ. «А-7-8», загальною площею 37,7 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4844,80 грн, тобто по 2422,40 грн з кожного.

Представник ОСОБА_2 адвокат Тищенко Андрій Вікторович подав апеляційну скаргу на вказане судове рішення, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що судом першої інстанції протиправно не було враховано, що договори купівлі-продажу укладалися відповідачами не фіктивно і в дійсності переслідували конкретну мету, а саме набуття другим відповідачем об`єктів нерухомості у власність. За наслідками укладених договорів купівлі-продажу Продавець сплатив на користь ОСОБА_2 вартість об`єктів нерухомості, про що зазначено у договорах та набув права власності. Також у договорі зазначено, що вартість об`єктів купівлі була визначена на підставі відповідних звітів оцінювача, що виключає можливість заниження їх вартості. Вказує, що покупець ОСОБА_3 не є родичем чи близькою особою для ОСОБА_2 , що виключає можливість укладення договорів купівлі-продажу з метою приховування майна. Також судом першої інстанції не було враховано той факт, що як слідує із довідок з державного реєстру речових прав на нерухоме майно наданих Позивачем, на момент укладання оскаржуваних договорів купівлі-продажу у ОСОБА_2 ще на протязі майже двох років після цього перебували у власності три інших об`єкта нерухомості. Це також вказує на відсутність злого наміру у ОСОБА_2 на момент укладання оспорюваних договорів купівлі-продажу. Вказаним обставинам суд першої інстанції взагалі не приділив увагу в оскаржуваному рішенні, що йде у розріз із сталою та наведеною вище практикою Верховного суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі встановлено, що ОСОБА_2 після пред`явлення ОСОБА_1 до неї позовів у листопаді-грудні 2020 року на загальну суму 879320,00 грн та відкриття провадження у двох цивільних справах № 638/16147/20 та № 638/17252/20, у вересні 2021 року відчужила ОСОБА_3 за оплатними договорами (купівлі-продажу) належні їй на праві особистої приватної власності нежитлові приміщення (2 машиномісця) на загальну суму 180800 грн. Таким чином, ОСОБА_2 , будучи обізнаною про наявність судового спору, в якому вона є відповідачем за майновими вимогами на суму, що майже у 5 разів перевищує вартість спірного майна, діючи недобросовісно та зловживаючи цивільними правами, здійснила продаж частини належного їй нерухомого майна, нежитлових приміщень - машиномісць № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 . При цьому, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта і визнається сторонами, ОСОБА_2 протягом 2021-2022 років відчужила п`ять із шести належних на праві власності об`єктів нерухомості, і на теперішній час у неї взагалі відсутнє інше майно, за рахунок якого може бути звернуто стягнення при примусовому виконанню судових рішень, у разі задоволення позовних вимог до неї. Вказані обставини в сукупності свідчать про недобросовісність дій ОСОБА_2 та зловживання нею цивільними правами, що є порушенням п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 13 ЦК України, та є підставою для визнання оспорюваних правочинів від 13 вересня 2021 року та від 29 вересня 2021 року недійсними.

Висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 серпня 2013 року до 24 травня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 травня 2019 року у справі № 638/13593/18 шлюб між сторонами розірвано.

На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 09 жовтня 2013 року ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в особисту приватну власність машиномісце № 66 (шістдесят шість) на цокольному поверсі житлового будинку літ. «А-7-8», загальною площею 37,7 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 04 травня 2017 року ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в особисту приватну власність нежитлове приміщення цокольного поверху - місце для паркування № 64 (шістдесят чотири) в літ. «А-7-8», загальною площею 18,8 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Як вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір про поділ майна подружжя, який розглядається в судами в межах декількох справ.

24 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , треті особи на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання об`єктом спільної сумісної власності доходу та поділ доходу у рівних частках, в якому просив суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 доходи в розмірі 1174150 грн, одержані ОСОБА_2 за період з грудня 2018 року до листопада 2020 року від здачі в оренду нежитлових приміщень, розташованих по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 587075, 00 грн як одну другу частину доходу в розмірі 1174150, 00 грн одноосібно одержаного ОСОБА_2 за період з грудня 2018 року до листопада 2020 року від здачі в оренду нежитлових приміщень, розташованих по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2020 року у справі № 638/16147/20 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання об`єктом спільної сумісної власності доходу та поділ доходу у рівних частках.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд визнати автомобіль TOYOTA Land Cruiser Prado, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , об`єктом права спільної сумісної власності у рівних частках колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; зобов`язати відповідача ОСОБА_2 сплатити на користь позивача ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості рівної (однієї другої) частки позивача у спільній сумісні власності у сумі 292245,00 грн шляхом безготівкового перерахування вказаної суми на банківську картку позивача; з дня фактичного отримання грошової компенсації у повному обсязі припинити право власності ОСОБА_1 на його рівну частку автомобіля TOYOTA Land Cruiser Prado, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2020 року у справі № 638/17252/20 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності колишнього подружжя та стягнення 1/2 його ринкової вартості.

13 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В., реєстраційний номер 621, за умовами якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняв у власність нежитлове приміщення цокольного поверху - місця для паркування № 64 (шістдесят чотири) в літ. «А-7-8», загальною площею 18,8 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Згідно з пунктами 2-3 Договору від 13 вересня 2021 року, за домовленістю сторін ціна продажу нежитлового приміщення установлюється в сумі 58900,00 грн, які продавець одержав від покупця до укладання цього договору, згідно з чинним законодавством. За домовленістю сторін було проведено оцінку щодо визначення ринкової вартості нежитлового приміщення, про що складено звіт про експертну оцінку, який зроблено ТОВ «АРХЕКСПЕРТУС» 10 вересня 2021 року, згідно з яким оцінна вартість складає 58900,00 грн (без урахування ПДВ).

29 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу машиномісця, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В., реєстраційний номер 687, за умовами якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняв у власність машиномісце № 66 (шістдесят шість) в літ. «А-7-8», загальною площею 37,7 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Згідно з пунктами 2-3 договору від 29 вересня 2021 року, за домовленістю сторін ціна продажу майна установлюється у сумі 121900,00 грн, які продавець одержав від покупця до укладання цього договору, згідно з чинним законодавством. За домовленістю сторін було проведено оцінку щодо визначення ринкової вартості нежитлового приміщення , про що складено звіт про експертну оцінку, який зроблено ТОВ «АРХЕКСПЕРТУС» 22 вересня 2021 року, згідно з яким оцінна вартість складає 121900,00 грн (без урахування ПДВ).

Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав за ОСОБА_3 міститься запис про право власності № 44221577 щодо машиномісця № 66 (шістдесят шість) в літ. «А-7-8», загальною площею 37,7 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 липня 2024 року № 388658136.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 посилався на те, що з 10 серпня 2013 року до 24 травня 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу остання почала вчиняти дії щодо приховування майна від звернення на нього стягнення у численних майнових спорах між колишнім подружжям і перші фраудаторні правочини були вчинені нею у вересні 2021 року. Зокрема, 13 та 29 вересня 2021 року ОСОБА_2 , передбачаючи для себе негативні наслідки у випадку виконання у майбутньому судових рішень, переслідуючи мету унеможливити виконання фінансових зобов`язань шляхом звернення стягнення на належне їй нерухоме майно, маючи намір завдати значної матеріальної шкоди позивачу, зловживаючи цивільними правами, уклала з ОСОБА_3 договори купівлі-продажу паркомісця № 64 та паркомісця № 66. При цьому, на час укладення оспорюваних договорів, в місцевих судах загальної юрисдикції міста Харкова перебували справи з майнових спорів, у яких ОСОБА_2 є відповідачем, а ОСОБА_1 позивачем, зокрема: цивільна справа № 638/17252/20, провадження у якій відкрито Дзержинським районним судом міста Харкова ухвалою від 29 грудня 2020 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 375376,68 грн; цивільна справа № 638/16147/20, провадження у якій відкрито Дзержинським районним судом міста Харкова ухвалою від 16 грудня 2020 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 1521400,79 грн; цивільна справа № 646/2031/21, провадження у якій відкрито Червонозаводським районним судом міста Харкова ухвалою від 07 квітня 2021 року, про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 2674131,00 грн; цивільна справа № 638/12280/20, провадження у якій відкрито Дзержинським районним судом міста Харкова ухвалою від 02 жовтня 2020 року, у якій ухвалою суду від 16 листопада 2020 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 423975,00 грн. Зазначає, що ОСОБА_2 , вчиняючи у вересні 2021 року оспорювані правочини, усвідомлювала те, що після завершення розгляду вказаних справ вона буде змушена сплатити ОСОБА_1 значні грошові кошти, тому для виведення майна з можливого арешту, унеможливлення в подальшому звернення стягнення на нього, діючи недобросовісно, обрала такий спосіб зловживання правами як укладення фраудаторних правочинів на шкоду позивачу. Крім того ОСОБА_2 є солідарним боржником за договорами позики від 13 травня 2017 року на суму 20 тисяч доларів США, від 18 травня 2017 року на суму 20 тисяч доларів США, від 11 квітня 2018 року на суму 30 тисяч доларів США, які було укладено під час перебування сторін у шлюбі на придбання майна в інтересах сім`ї. Вважає, що укладаючи фраудаторні договори купівлі-продажу майна, ОСОБА_2 усвідомлювала, що вона діє недобросовісно і вчиняє правочини на шкоду позивачу як стягувачу для уникнення від звернення стягнення на це майно під час примусового виконання майбутніх судових рішень. З метою захисту майнових прав ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, в якому просив суд: визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , PHОКПП НОМЕР_5 , та громадянином ОСОБА_3 договір від 13 вересня 2021 року, реєстраційний номер 621, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В., купівлі-продажу нежитлового приміщення, місця для паркування № 64 (шістдесят чотири) в літ. «А-7-8», загальною площею 18,8 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , PHОКПП НОМЕР_5 , нежитлового приміщення, місця для паркування № 64 (шістдесят чотири) в літ. «А-7-8», загальною площею 18,8 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, що є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за ОСОБА_2 , PH ОКПП НОМЕР_5 , права власності на вказане паркомісце; визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , PHОКПП НОМЕР_5 , та громадянином ОСОБА_3 договір від 29 вересня 2021 року, реєстраційний номер 687, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В., купівлі-продажу нежитлового приміщення, місця для паркування № 66 (шістдесят шість) в літ. «А-7-8», загальною площею 37,7 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , PHОКПП НОМЕР_5 , нежитлового приміщення, місця для паркування № 66 (шістдесят шість) в літ. «А-7-8», загальною площею 37,7 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, що є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за ОСОБА_2 , PHОКПП НОМЕР_5 , права власності на вказане паркомісце.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 1 статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Відповідно до положень ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч.2 ст.331 ЦК України).

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. […] позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука а також зловживання правом в інших формах , що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору, як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини першатретя статті 89 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що: 13 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення цокольного поверху - місця для паркування № 64 (шістдесят чотири) в літ. «А-7-8», загальною площею 18,8 кв.м. та 29 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу машиномісця № 66 (шістдесят шість) в літ. «А-7-8», загальною площею 37,7 кв.м, зазначені договори нотаріально посвідчені.

Згідно з пунктом 5 договорів від 13 вересня 2021 року та від 29 вересня 2021 року продавець свідчить, що: незастережних недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням нежитлового приміщення, немає; від Покупця не приховано обставин, які мають істотне значення; до укладання цього договору нежитлове приміщення іншим особам не відчужено; нежитлове приміщення під забороною (арештом) та у заставі, у податковій заставі не перебуває; нежитлове приміщення, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передано; нежитлове приміщення не є предметом шлюбного договору; нежитлове приміщення не надано в користування наймачам (орендарям); обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо нежитлового приміщення немає; будинок, в якому знаходиться нежитлове приміщення, не визнано аварійним або таким, що підлягає знесенню; усі умови цього договору відповідають інтересам Продавця; договір не укладається під впливом тяжкої для Продавця обставини; жодних змін у технічному стані нежитлового приміщення не вчинялося; нежитлове приміщення під забороною (арештом) та у заставі, в податковій заставі в перебуває.

Згідно п.8 цих договорів сторони підтверджують, що:

вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Сторони договору стверджують, що укладання спірного(оплатного) договору відбулось із дотриманням вимог закону.

Даних про те, що оспорюваний правочин є фіктивним, матеріали справи не містять.

Спірне майно відчужено за відплатним договором відповідачкою ОСОБА_2 на користь сторонньої особи - відповідача ОСОБА_3 .

Згідно ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2 ст.77, ч.1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказів, що оспорювані правочини укладені ОСОБА_6 з метою уникнути виконання зобов`язань перед ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

Факт звернення ОСОБА_1 з позовами до ОСОБА_2 про стягнення сум не свідчить про позбавлення відповідачки права на розпорядження своїм майном.

При цьому даних про накладення арешту на майно ОСОБА_2 , зокрема, місця для паркування № НОМЕР_1 тамашиномісця № НОМЕР_2 , в межах зазначених судових проваджень, матеріали справи не містять.

Крім того судова колегія зазначає, що посилання ОСОБА_1 на подання ним позовів, як докази наявності майнових зобов`язань ОСОБА_2 , зокрема, у справах № 638/16147/20 та № 638/17252/20, судова колегія не приймає, оскільки зазначені справи вже розглянуті судами, та позови ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Враховуючи фактичні обставини справи, судова колегія доходить висновку, що оспорювані договори не є фраудаторними правочинамм, а тому підстав для визнання їх недійсним не вбачається.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсним на підставі статей 13, 16, 203, 215 ЦК України, як вчинених на шкоду кредитору (фраудаторним договором), є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Під час звернення до суду із апеляційною скаргою апелянтом сплачено судовий збір у розмірі 7 268,22 грн(т.2 а.с.19).

Виходячи з вищевикладеного з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги на користь ОСОБА_2 в розмірі 7 268,22 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Тищенка Андрія Вікторовича задовольнити

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 7 268,22 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова