Справа № 487/5554/25
Провадження № 2/487/2846/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2025 м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючої судді Скоринчук К.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Карбівничої А.О.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачів адвоката Данилюк Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Миколаївської міська ради, ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

У Заводський районний суд м. Миколаєва позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з цивільним позовом до Миколаївської міська ради, ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття. Позовні вимоги мотивовані тим, що з грудня 2012 року позивачі проживають в квартирі АДРЕСА_1 . 14 лютого 2015 року позивачі зареєстрували своє місце проживання за вказаною адресою. З початку фактичного проживання позивачі вільно та відкрито користуються нерухомим майном, сплачують комунальні послуги. Також за вказаною адресою з квітня 2018 року зареєстрований ОСОБА_3 , однак в квартиру не вселявся, фактично у ній не проживав. Посилаючись на відкрите та безперервне володіння вказаною квартирою більше десяти років та відповідача ОСОБА_3 за зареєстрованим місцем проживання з часу такої реєстрації, позивачі просили суд визнати за ними право власності на спірну квартиру за набувальною давністю та визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням і зняття його з реєстрації.

Після усунення позивачами недоліків та зміни предмета позову у справі ухвалою суду від 05.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 24.10.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду.

Позивач ОСОБА_2 просив справу розглядати у його відсутність, про що подав 03.10.2025 письмову заяву.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3 повторно не з`явився. Рекомендовані поштові повідомлення, надіслані на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, повернулися з відміткою «адреса відсутній за вказаною адресою».

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Представник відповідача Миколаївської міської ради, Захаренкова А.Ю., яка діє на підставі довіреності, подала заяву про розгляд справи без її участі, у прийнятті рішення покладається на розсуд суду. Проти задоволення позову заперечила. В письмових поясненнях зазначила, що жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт втрати ОСОБА_3 права користування спірною квартирою, позивачами не надано. Викладені у позовній заяві обставини ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені жодним документальними доказом чи свідченнями, а тому позов в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом задоволенню не підлягає. Також відповідач наголосив на тому, що позивачі володіють спірною квартирою за волею попередніх власників та з моменту укладення договору купівлі-продажу від 11 грудня 2012 року достеменно знали, кому належить це майно на праві власності. Після скасування зазначеного договору рішенням Миколаївського апеляційного суду від 05 липня 2016 року позивачам також стало відомо, що право власності та користування квартирою належить ОСОБА_3 . За таких обставин їх володіння не може бути визнано самостійним, добросовісним і відкритим, оскільки воно здійснювалося не без волі власника, а з усвідомленням належності майна іншій особі. Окрім того, зазначила, що не є належним відповідачем, оскільки рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради приймає виконавчий комітет Миколаївської міської ради, який виконавчим органом, якому делеговані певні повноваження та який підпорядкований Миколаївській міській раді.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позицію свого представника адвоката Данилюк Н.В., яка діє на підставі ордера серія ВЕ №1073268 від 03.10.2025. Представник суду пояснила, що у 2012 році позивачі, уклавши договір купівлі-продажу, придбали квартиру АДРЕСА_1 та на законній підставі почали нею володіти. На той час їм не було відомо про те, що ОСОБА_3 незаконно виселили із вказаної квартири, адже було рішення суду, яке стало підставою для приватизації спірної квартири його сестрою та мамою, які і здійснили продаж квартири позивачам у даній справі. Факт проживання позивачів у вказаній квартирі з 2012 року підтверджується актом про проживання від 17.06.2025, складеного сусідами та підписаного головою ОСББ «Наш Дом». На придбання вказаної квартири позивачі витратили значні кошти, які брали у кредит, що підтверджується відповідним кредитним договором. У вказаній квартирі вони проживають відкрито, але не маючи жодних документів на підтвердження правомірності володіння та користування квартирою і Миколаївська міська рада не вживала жодних заходів щодо їх виселення чи узаконення їх проживання. У той же час відповідач ОСОБА_3 , після поновлення його права на вселення у вказану квартиру апеляційним судом Миколаївської області, в квартирі не проживав та фактично не вселявся, виїхавши до російської федерації і не має намірів тут проживати, що вбачається з його поведінки та кримінального минулого. А тому представник просила задовольнити заявлені вимоги та захистити право позивачів на житло шляхом визнання за ними права власності на нього за набувальною давністю та визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування цим житлом.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що ОСОБА_3 є її онуком. У 2020 році він видав на неї довіреність щодо розпорядження його майна, надавши їй право на укладення будь-яких угод, представлення його інтересів в усіх установах та організаціях. ОСОБА_3 їй повідомив, що не претендує на квартиру, в якій проживають позивачі. Сам він виїхав до російської федерації, оскільки має кримінальне минуле і не хотів, щоб його засудили та ув`язнили, а тому в Україну він не повернеться.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона товаришує із позивачкою та знає, що вона придбавала квартиру, в якій наразі проживає, на підставі договору купівлі-продажу і на той час ніяких проблем не було. Згодом виявилося, що на квартиру претендує інша особа. Позивачі зробили в квартирі капітальний ремонт.

Заслухавши доводи позивача та її представника адвоката Данилюк Н.В., дослідивши матеріали справи, наявні письмові докази та заслухавши покази свідків, суд ураховує наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Судом встановлено, що позивачі з 14 лютого 2015 року зареєстровані та фактично проживають у квартирі АДРЕСА_1 . Факт реєстрації підтверджується відмітками у паспортах позивачів та витягом із реєстру територіальної громади міста Миколаєва. Фактичне проживання позивачів за місцем реєстрації із вказаної дати не спростовано.

На підтвердження фактичного проживання позивачами за вказаною адресою з 2012 року суду надано акт про проживання від 17.06.2025, складеного сусідами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та підписаного головою ОСББ «Наш Дом» ОСОБА_9 (а.с. 18).

Однак, позивачі не підтримали заявлене клопотання про допит судом вказаних осіб, а тому суд не мав можливості безпосередньо з`ясувати обставини, зазначені у вказаному акті.

Інших доказів на підтвердження факту проживання позивачів у квартирі АДРЕСА_1 суду не надано.

Із часу реєстрації позивачі відкрито та безперервно проживають у вказаній квартирі, сплачують комунальні послуги.

Доказів у протилежне суду не надано.

За цією ж адресою з 27 квітня 2018 року зареєстрований ОСОБА_3 , якого рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05.07.2016 у справі №487/9280/14-ц, було ухвалено вселити в квартиру АДРЕСА_1 та який був зареєстрований за вказаною адресою ще до ухвалення вказаного рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як було встановлено апеляційним судом Миколаївської області у справі №487/9280/14-ц, рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 квітня 2001 року № 330 ОСОБА_10 на сім`ю із чотирьох осіб, включаючи позивача, надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , а 3 серпня 2001 року видано ордер на спірну квартиру. Відповідно до довідки ОСББ «Наш Дом» №534 від 03 лютого 2015 року за вказаною адресою були зареєстровані з 21 березня 2003 року - ОСОБА_11 та ОСОБА_3 , а з 18 червня 2004 року ОСОБА_12 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2003 року ОСОБА_10 (батька ОСОБА_3 ) визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 8 лютого 2012 року задоволено позов ОСОБА_11 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У липні 2012 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 звернулися до органу приватизації з заявою про оформлення передачі у приватну власність спірної квартири.

Розпорядженням Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 06 вересня 2012 року № 1488-р вирішено задовольнити прохання наймача ОСОБА_11 про передачу квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність. 06 вересня 2012 року на ім`я ОСОБА_11 та ОСОБА_12 видано свідоцтво про право спільної часткової власності (по 1/2 частці) на вказану квартиру.

11 грудня 2012 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за договором купівлі-продажу відчужили вищевказану квартиру ОСОБА_1 позивачці у даній справі.

Ухвалами Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2012 року заочне рішення від 08 лютого 2012 року скасовано, а від 29 березня 2013 року позовну заяву ОСОБА_11 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, залишено без розгляду.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2015 року, рішення суду першої інстанції від 15 червня 2015 року скасовано, ухвалено нове про відмову в задоволенні позову з підстав його недоведеності.

Ухвалюючи рішення 05.07.2016 апеляційний суд Миколаївської області прийняв до уваги, що судом не встановлено обставин не проживання ОСОБА_3 за спірної адресою у період з 2004 року по 23 грудня 2004 року, що свідчить про те, що ОСОБА_3 незаконно був позбавлений права на приватизацію спірної квартири в розмірі 1/3 частки. Враховуючи, що приватизація спірного житлового приміщення, яка оформлена розпорядженням Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 06 вересня 2012 року №1488-р про передачу квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та свідоцтво про право власності від 06 вересня 2012 року було порушено право ОСОБА_3 , який мав право як на користування спірною квартирою ( ст.64 ЖК України), так і на її приватизацію з усіма особами, які в ній проживають ( ст.ст.1,2,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»), проте незаконно був знятий із реєстрації за спірною адресою на момент приватизації, то наявні підстави, передбачені ст.21 ЦК України для визнання її незаконною та визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло.

У результаті апеляційний суд Миколаївської області вирішив:

- Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

- Визнати незаконною приватизацію квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , здійснену на підставі розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 06 вересня 2012 року №1488-р.

- Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право спільної часткової власності (по 1/2 частці) на квартиру АДРЕСА_1 , видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 06 вересня 2012 року на ім`я ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

- Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 11 грудня 2012 року між ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. за реєстровим №3608.

- Вселити ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 .

Вказане рішення апеляційного суду Миколаївської області набрало законної сили.

Отже, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 05.07.2026 у справі №487/9280/14-ц було відновлене порушене право ОСОБА_3 на приватизацію спірної квартири в розмірі 1/3 частки.

Позивачі надали суду копію договору №10 про надання кредиту на придбання (будівництва) житла, укладеного 13.09.2012 з Національним банком України.

Однак, наданий договір не містить посилання на придбання саме спірної квартири, окрім того, як було з`ясовано судом договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 11 грудня 2012 року між ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_1 був визнаний недійсним.

Наразі ж позивачі звернулися до суду та просять визнати за ними право власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивач має довести факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше десяти років.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки:

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

У постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц

(провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року

у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд ураховує, що позивачі зареєстрували своє місце проживання у спірній квартирі у лютому 2015 року, а рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2015 року було скасовано рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2015 року про задоволення позову ОСОБА_11 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням і з 22 вересня 2014 року розглядалася цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_1 позивача у даній справі, про визнання недійсною приватизації житлового приміщення, визнання недійсним правочину та вселення до житлового приміщення з кінцевим ухваленням апеляційним судом Миколаївської області рішення 05 липня 2016 року.

Вказані обставини свідчать про те, що реєструючись за адресою спірної квартири та володіючи нею, позивачі знали про наявність спору, претендування на це майно ОСОБА_3 та відсутність у них підстав для набуття права власності на вказане житло.

Окрім того, суд звертає увагу на показання свідка ОСОБА_4 , яка зазначила, що ОСОБА_3 уповноважив її на вчинення будь-яких дій щодо будь-якого оформлення майна. У підтвердження суду надано довіреність від 03.12.2020 (а.с.23).

У зв`язку з військовою агресією російської федерації 01.12.2022 був прийнятий Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».

Зазначена довіреність на ім`я ОСОБА_4 видана російською федерацією - державою-агресором, та наразі на території України не має юридичної сили.

Разом з тим, суд звертає увагу, що з 03.12.2020 та до 01.12.2022 ОСОБА_4 не реалізувала надане довіреністю право на виявлення, як зазначила свідок, волі ОСОБА_3 щодо відсутності будь-яких претензій на спірну квартиру та небажання реалізувати право приватизації належної йому частки, як і добровільного зняття з реєстрації, і докази, що саме такі дії бажав вжити ОСОБА_3 і які не змінилися на тепер, суду не надано.

Отже, у 2012 році позивачі заволоділи спірною квартиро, придбавши її на підставі договору купівлі-продажу, що виключає факт заволодіння чужим майном, передбачений ст. 344 ЦК України, адже була наявна правова підстава заволодіння.

У 2015 році позивачі зареєструвалися у спірній квартирі, знаючи про наявність спору та звернення ОСОБА_3 з позовом, зокрема, до позивачки у даному позові - ОСОБА_1 , про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, тобто, знаючи, що на квартиру претендує інша особа, що виключає наявність безумовної умови набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

За такого суд висновує, що позивачами не доведено наявність сукупності безумовних умов для набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо заявленої вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття його з реєстрації, суд ураховує наступне.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема статтею 9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

Згідно з цивільним процесуальним законодавством кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Тож у правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Як зазначають позивачі, відповідач ОСОБА_3 зареєструвався за вказаною адресою, однак фактично не вселявся, не проживав.

Згідно інформації, отриманої з Державної прикордонної служби за ухвалою суду, ОСОБА_3 виїхав за межі території України 29.11.2018 через пункт пропуску Грем`яч. Відомості про в`їзд на територію України відсутні (а.с. 81).

Разом з тим, як було вже зазначено судом, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 05.07.2026 у справі №487/9280/14-ц було відновлене порушене право ОСОБА_3 на приватизацію спірної квартири в розмірі 1/3 частки, адже рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 квітня 2001 року № 330 ОСОБА_10 на сім`ю із чотирьох осіб, включаючи його сина ОСОБА_3 відповідача у справі, надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , а 3 серпня 2001 року видано ордер на спірну квартиру і з 21 березня 2003 року ОСОБА_14 був зареєстрований за вказаною адресою.

Тобто, ОСОБА_3 був вселений до спірної квартири на підставі рішення суду, оскільки мав право на проживання у вказаній квартирі як член сім`ї ОСОБА_10 , якому було видано ордер на квартиру.

Натомість позивачами доказів правової підстави володіння та користування спірною квартирою на час звернення з позовом не надано, а відтак не доведено правової підстави звернення з даною вимогою та не обгрунтовано і не доведено порушення їхнього права відповідачем ОСОБА_3 .

Ураховуючи необгрунтованість вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, який втратив право користування квартирою і зняття його з реєстрації, а також недоведеність існування права, яке підлягає захисту внаслідок порушення відповідачем, заявлений позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 12, 13, 76, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Миколаївської міська ради, ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ;

Третя особа: Миколаївська міська рада, , адреса: Миколаївська область, місто Миколаїв, вулиця Адміральська, 20.

Суддя: К.М. Скоринчук