Справа № 352/615/25
Провадження № 22-ц/4808/1003/25
Головуючий у 1 інстанції ГРИНЬКІВ Д. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Баркова В.М., Василишин Л.В.

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_1 адвоката Фатули Т.В.,

розглянувши в у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Футула Тарас Вікторович, на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Гриньків Д.В. 16 травня 2025 року в місті Івано-Франківськ Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулося з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 26.03.2023 року між сторонами укладено кредитний договір № 26.03.2023-100000129 шляхом підписання заявки, що є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до умов цього договору ТОВ «Споживчий центр» було надано кредит позичальнику ОСОБА_1 у розмірі 3500 грн строком на 42 дні за кредитною ставкою «Економ» у розмірі 2% за 1 день користування кредитом та ставкою «Стандарт» за один день користування кредитом в розмірі 3%, яка застосовується протягом усього строку, окрім періоду «Економ».

Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, унаслідок чого на 06.05.2023 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 7420 грн, з яких: 3500 грн - заборгованість за тілом кредиту, 3920 грн - заборгованість за простроченими процентами.

Просив стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 7420 грн та судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2422 грн. 40 коп.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2025 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором 26.03.2023-100000129 від 26.03.2023 року у сумі 7 420 (сім тисяч чотириста двадцять) грн, яка складається: з 3500 грн заборгованості за тілом кредиту, 3920 грн заборгованості за простроченими процентами, а також стягнуто сплачений судовий збір у сумі 2422 грн 40 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що фактично отримані позичальником кошти за тілом кредиту у розмірі 3500 грн в добровільному порядку ТОВ «Споживчий центр» повернуті не були, позивачем правомірно нараховано заборгованість за простроченими відсотками в сумі 3 920 грн, що підлягають стягненню на користь позивача, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. При цьому, місцевий суд вважав безпідставним посилання представника відповідача на застосування до спірних правовідносин п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та як наслідок відсутності підстав для нарахування та стягнення відсотків за користування кредитом.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

На вказане рішення суду представник ОСОБА_1 адвокат Футула Т.В. подав апеляційну скаргу, оскільки не погоджується із рішенням в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 3920 грн, вважає їх нарахування та стягнення незаконним.

Зокрема, зазначає, що 13 березня 2022 року відповідач склав військову присягу, тобто з цього часу вважається таким, що вступив на військову службу до Збройних сил України, що підтверджується текстом військової присяги, військовим квитком та контрактом про проходження військової служби (навчання) у ЗСУ.

Враховуючи, що відповідач є військовослужбовцем, на нього розповсюджується дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким передбачено ненарахування процентів за користування кредитом.

Вважає, що суд у довільний спосіб розтлумачив п.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» стосовно військовослужбовців, які брали участь або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України під час дії особливого періоду.

Стверджує, що відповідач є військовослужбовцем, який під час дії особливого періоду бере участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, на підтвердження чого подав суду усі необхідні докази. Окрім того, законом не встановлено необхідність спеціального статусу у військовослужбовця саме на момент нарахування оспорюваних відсотків.

Також зазначає, що позивач у поданій до суду першої інстанції відповіді на відзив хибно послався на постанову Верховного суду від 04.09.2024 року у справі № 426/4264/19, оскільки у вказаній справі відповідачем на підтвердження статусу особи, що має право на пільги визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надано виключно довідку Управління соціального захисту населення Старобільської РДА, згідно з якою особа, яка перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги за категорією учасників бойових дій, має право на пільги відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту». Відтак, існують істотні відмінності між обставинами справи, яка розглядалася Верховним судом, та цією справою.

Враховуючи вищенаведене, просить апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 прострочених відсотків у розмірі 3920 грн та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «Споживчий центр» у цій частині; стягнути з ТОВ «Споживчий центр» на користь скаржника судовий збір за подання апеляційної скарги.

Позиція інших учасників справи

Представник ТОВ «Споживчий центр» Павленко Д.О. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що копія військового квитка ОСОБА_1 не дозволяє встановити підставу прийняття його на військову службу, оскільки містить лише вибіркові сторінки квитка.

Зазначив, що відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду у постанові від 04.09.2024 року №426/4264/19, зокрема п. 74, для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року №322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники". Відповідно до правового висновку, викладеного у п. 80 постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі №426/4264/19 висновки судів попередніх інстанцій про застосування до спірних правовідносин частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є безпідставними та необґрунтованими, оскільки положення зазначеного закону стосуються виключно мобілізованих позичальників та за фактичних обставин у справі, встановлених під час неодноразового її розгляду, на спірні правовідносини не поширюються.

Вважає, що оскільки строк дії кредитного договору закінчився 06.05.2023 року, тому в силу положень ч.1, 4 ст.631 ЦК України (строк договору), право на пільгу, набуте відповідачем у 2025 році, не поширюється на ці правовідносини.

Враховуючи наведене, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Представник ОСОБА_1 адвокат Футула Т.В. у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, наведених у ній, просив апеляційну скаргу задовольнити.

Представник позивача - Ларіонов К.О. (поза межами приміщення суду у режимі відеоконференції) просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника скаржника, заперечення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена, зважаючи на таке.

Фактичні обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26.03.2023 року відповідач ОСОБА_1 ознайомився із пропозицією про укладення кредитного договору ТОВ «Споживчий центр» та підписав її одноразовим ідентифікатором Н219 (а.с.14, а.с.17-зворот).

Відповідач підписав заявку, яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення договору № 26.03.2023-100000129 від 26.03.2023 року, згідно якого кредитодавець надає позичальнику кредит у сумі 3500 грн строком на 42 дні, дата повернення кредиту - 06.05.2023 року, черговий період користування кредитом - кожні 14 днів, ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом первинного періоду та протягом періоду «Економ»; ставка «Стандарт» - фіксована незміна процентна ставка у розмірі - 3% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, окрім періоду «Економ» (а.с.18-19).

Розмір процентів відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України становить 730 % річних. Відповідач ознайомлений і прийняв умови кредитного договору, та підтвердив, що однозначно та безумовно приймає (акцепт) пропозицію про укладення кредитного договору (оферту), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору № 26.03.2023-100000129 від 26.03.2023 року, з яким попередньо уважно ознайомився, шляхом підписання електронним підписом та одноразовим ідентифікатором Н219 (а.с.18-19).

Відповідно до підтвердження кредитного договору від 26.03.2023 року відповідач підтвердив укладення електронного кредитного договору між ним та позивачем. Сума кредиту становить 3500 грн, строк кредиту 42 днів (а.с.19 зворот).

Згідно квитанції LIQPAY від 26.03.2023 року, ID платежу № на банківську карту НОМЕР_1 перераховано 3500 грн, призначення платежу: видача за договором №26.03.2023-100000129 (а.с.10).

Відповідно до довідки ТОВ «Старт-мобайл» від 02.05.2025 року вих. №02.05/25-1, наданої на запит ТОВ «Споживчий центр», підтверджено, що за даними їхньої системи на номер абонента НОМЕР_2 26.03.2023 року о 04:15:30 год. було доставлено SMS-повідомлення з текстом «Код підтвердження: Н219» (а.с.61).

Згідно картки субконто по контрагенту ОСОБА_1 за договором 26.03.2023-100000129 від 26.03.2023 року, поточне сальдо на 26.03.2023 року за цим договором становило 3500 грн, на 06.05.2023 року 7420 грн (а.с.62-65).

Із довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №26.03.2023-100000129 від 26.03.2023 за період з 26.03.2023 року по 06.05.2023 року встановлено, що загальний залишок заборгованості становить 7420 грн, з яких 3500 грн - заборгованість за основним боргом, 3920 - заборгованість за процентами (а.с.9).

ОСОБА_1 , 12.10.2000 року, народження прийняв військову присягу 13.03.2022 року на кафедрі військової підготовки Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу, що підтверджується копією Військової присяги (а.с.38), а також копією військового квитка серії НОМЕР_3 , виданому йому 13.07.2022 року (а.с.39-44).

Згідно записів у військовому квитку відповідач 13.03.2022 року зарахований курсантом на кафедру військової підготовки ІФТУНГ та йому присвоєно військове звання солдат.

13.03.2022 року відповідач уклав контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти з Міністерством оборони України в особі начальника кафедри ОСОБА_2 , згідно якого курсант ОСОБА_1 добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу (навчання) на кафедрі військової підготовки Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу протягом строку контракту, а саме до 15.12.2023 року (а.с.45-46).

Згідно з повідомленням про прийняття кадрових рішень наказом головнокомандувача ЗСУ (по особовому складу) від 13.11.2024 року №1479, лейтенанта ОСОБА_1 , офіцера відділу зберігання пального та мастильних матеріалів військової частини НОМЕР_4 наказано звільнити з займаних посад і призначити до 57 Запасної роти військової частини НОМЕР_5 - офіцером резерву (а.с.47).

З витягу до наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій службі) від 20.11.2024 року №324 вбачається, що лейтенанта ОСОБА_1 офіцера резерву військової частини НОМЕР_5 постановлено вважати таким, що справи та посаду здав та вибув до нового місця проходження військової служби в смт. Шевченкове, харківської області (а.с.49).

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону).

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище наведеного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладення в електронному вигляді через інформаційно-телекомунікаційну систему позичальника можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно зі статтею 64 ЦПК України докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Матеріалами справи підтверджено, що 26.03.2023 року у встановленому вказаними заявкою та пропозицією порядку, а також у відповідності до Закону «Про електронну комерцію», ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 строком на 42 календарних дні уклали кредитний договір за заявкою в електронній формі № 26.03.2023-100000129 на суму 3500 грн за процентною ставкою у розмірі 2 %, яка застосовується протягом періоду «Економ» користування кредитом, тобто протягом 14 днів, та за процентною ставкою «Стандарт» у розмірі 3% за один день користування кредиту, та застосовується протягом усього строку користування кредитом, окрім періоду «Економ». На підтвердження прийняття заяви на видачу кредиту позивачем було надіслано відповідачу підтвердження укладення договору на вищевказаних умовах.

Відповідач підтвердив, що ознайомлений і приймає умови кредитного договору (оферти), а також підтверджує, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору № 26.03.2023-100000129 від 26.03.2023 року, з якими він попередньо ознайомився. Акцептовані ним умови кредитного договору містяться у вказаних заявці та оферті.

Крім того, відповідач розумів, що підписує та укладає кредитний договір на вищевказаних умовах, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором Н219 (код смс-повідомлення на номер ).

Вказана сума позики була перерахована відповідачу на платіжну картку, що підтверджується квитанцією про електронний переказ коштів від 26.03.2023 року, сформований платіжним сервісом «Приват Банк», системою LiqPay.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що фактично отримані позичальником кошти за тілом кредиту у розмірі 3500 грн в добровільному порядку ТОВ «Споживчий центр» повернуті не були, позивачем правомірно нараховано заборгованість за простроченими відсотками в сумі 3 920 грн. (3500/100х2х14 = 980 грн - відсотки за період "Економ", 3500/100х3х28 = 2 940 грн - відсотки за період «Стандарт»), що підлягають стягненню на користь позивача.

Стосовно посилання представника відповідача на застосування до спірних правовідносин п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та як наслідок відсутності підстав для нарахування та стягнення відсотків за користування кредитом, то місцевий суд правильно вважав таке посилання безпідставним.

Так, відповідно до п.1 ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі по тексту Закон) дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів-громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України та членів їх сімей.

Відповідно до п.15 ст.14 Закону (в редакції Закону, чинній на день укладення кредитного договору) військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

В Прикінцевих положеннях Закону №1275-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації», яким і доповнено статтю 14 пунктом 15 прописано про надання зазначеній нормі дії в часі у межах конкретно визначеного періоду, а саме: військовослужбовцям - з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Законом України від 30.03.2021, що набрав законної сили 23.04.2021 було внесено зміни до вищевказаної норми і він набув такої редакції: «Військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються».

Відповідно до цієї норми в редакції на час укладення кредитного договору, проценти за користування кредитом не нараховуються військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду. Крім того, Прикінцевими положеннями Закону №1275-VІІ прописано про надання зазначеній нормі дії в часі у межах конкретно визначеного періоду, зокрема військовослужбовцям - з моменту призову під час мобілізації до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військовий обов`язок включає, зокрема, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу (стаття 1 вказаного закону).

З системного аналізу вищевказаних норм та наявних у справі доказів слід дійти висновку, що служба за контрактом на військовій кафедрі Вищого навчального закладу, без призову і направлення для проходження військової служби у конкретну військову частину, не дає права таким особам на пільги, передбачені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема, щодо ненарахування процентів за користування кредитом.

Встановлено, що відповідач проходив військову службу (навчання) на кафедрі військової підготовки ІФТУНГ у період з 13.03.2022 по 15.12.2023 року. Договір про надання кредиту між відповідачем та позивачем був укладений 26.03.2023 року, при цьому нарахування процентів здійснювалося до 06.05.2023 року, тобто в період навчання курсанта ОСОБА_1 на військовій кафедрі вказаного навчального закладу.

Доказів того, що відповідач ОСОБА_1 був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, у період нарахування позивачем відсотків за договором №26.03.2023-100000129 від 26.03.2023 тобто з 26.03.2023 по 06.05.2023 року або того, що саме в цей період відповідач брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, стороною відповідача суду не надано.

З огляду на викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до правовідносин у цій справі положень п.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому колегія суддів апеляційного суду відхиляє аналогічні доводи апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оцінивши усі надані докази у справі, місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини у справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню не підлягає.

Щодо оскарження постанови суду апеляційної інстанції

Згідно вимог пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому судове рішення у цій справі в касаційному порядку оскарженню не підлягає, проте у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, воно може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Футула Тарас Вікторович, залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: В.М. Барков

Л.В. Василишин

Повний текст постанови складено 24 листопада 2025 року