ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/4638/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо - збагачувальний комбінат»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року, яке ухвалено суддею Камбул М.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 серпня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ПівнГЗК») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 листопада 2024 року, у справі №215/6027/24, яким частково задоволено позов ОСОБА_1 до ПрАТ «ПівнГЗК» про стягнення моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків, стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 360 000 грн., без утримання податку з доходів фізичних осіб. Рішення суду набуло законної сили 03 квітня 2025 року.

03.04.2025 на адресу ОСОБА_1 було направлено повідомлення для добровільного виконання рішення суду з проханням надати банківські реквізити, яке вручено відповідачеві 11.04.2025. Також, 03.04.2025 ПрАТ «ПівнГЗК» було подано до суду заяву про відстрочення виконання рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 листопада 2024 року, у справі № 215/6027/24, до моменту надання стягувачем своїх банківських реквізитів боржнику, проте ухвалою суду від 08.05.2025 по справі №215/6027/24 суд відмовив у задоволенні цієї заяви.

13.05.2025 ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця Макушева Є.П. щодо стягнення з ПрАТ «ПівнГЗК» моральної шкоди за рішенням суду по справі №215/6027/24 в примусовому порядку та 14.05.2025 постановою ВП № 78082949 було відкрито виконавче провадження.

Відповідно до інформаційного повідомлення про платіжну операцію за платіжною інструкцією стягувача №JBKLP5EOBEEPLQ.1 вiд "14" травня 2025 pоку з рахунку ПрАТ «ПівнГЗК» в примусовому порядку було списано 396122 грн., із призначенням платежу: «стягнення; за ВП № 78082949; з виконання виконавчого документу; виконавчий лист; № 215/6027/24; виданий; 13.05.2025; документ видав; Суддя Тернiвського районного суду м. Кривого Рогу М.О. Камбул.»

Зазначає, що у справі №215/6027/24 між сторонами склались цивільно-правові відносини з приводу відшкодування моральної шкоди. Даним відносинам, згідно ст. 3 ЦК України, притаманні такі риси як добросовісність, розумність та справедливість. Проте, поведінка ОСОБА_1 , в рамках цих відносин, була недобросовісною та суперечливою, бо він, з одного боку, намагався стягнути суму відшкодування моральної шкоди через суд, а, з іншого боку, вчиняв бездіяльність з метою ухилення від отримання цієї компенсації, штучно створюючи ситуацію, в якій таке відшкодування за рішенням суду стало б можливим лише за умови додаткових витрат з боку ПрАТ «ПівнГЗК» пов`язаних з примусовим виконанням рішення суду.

Через зловживання правом на примусове виконання рішення та через поведінку, що суперечить загальним принципам цивільного законодавства, відображених в ст. 3 ЦК України, ОСОБА_1 штучно створив ситуацію, внаслідок якої ПрАТ «ПівнГЗК» було спричинено майнову шкоду у вигляді стягнення 36000 грн. основної винагороди приватного виконавця та 122 грн. мінімальних витрат приватного виконавця.

На думку ПрАТ «ПівнГЗК», для своєчасного та оперативного виконання судового рішення по справі №215/6027/24 ОСОБА_1 повинен був надати суду або ПрАТ «ПівнГЗК» інформацію про актуальні банківські реквізити, які могли бути використані для подальшого добровільного виконання судового рішення.

Фактично ПрАТ «ПівнГЗК» було позбавлено можливості добровільного виконання рішення суду, що набрало законної сили по справі №215/6027/24.

ОСОБА_1 умисно не надав можливість ПрАТ «ПівнГЗК» в добровільному порядку виконати рішення суду по справі №215/6027/24, що набрало законної сили, що підтверджується зверненням до приватного виконавця з заявою про примусове виконання рішення та відкриття виконавчого провадження.

У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №554/2542/16-ц (провадження № 61-1207св18) зроблений висновок по застосуванню частини першої статті 613 ЦК України та вказано, що прострочення кредитора полягає або в безпідставній відмові від прийняття належного виконання, або в невиконанні кредиторських обов`язків, або в інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику виконати зобов`язання належним чином. Якщо прострочення боржника - це прострочення в виконанні зобов`язання, то прострочення кредитора це прострочення в прийнятті виконання зобов`язання.

Відповідач, звертаючись до суду із позовними вимогами в справі № 215/6027/24, мав на меті отримати відшкодування моральної шкоди, завданої частковою втратою працездатності внаслідок отриманих профзахворювань при виконанні ним трудових обов`язків. Позивач був не проти добровільно сплатити визначену судом суму на поточний рахунок відповідача. Отже, відмова відповідача від надання банківських реквізитів суперечить його попередній поведінці та бажанню отримати відшкодування моральної шкоди; є суперечливою, недобросовісною та протиправною. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони. Таким чином, внаслідок зловживанням відповідачем правом на примусове виконання рішення суду порушено базовий цивілістичний принцип «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), що завдало матеріальної шкоди позивачу.

На підставі вищевикладено, відповідно до ст.1166 ЦК України, завдана позивачу матеріальна шкода в розмірі 36122 грн. підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ПрАТ «ПівнГЗК» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність рішення суду вимогам статей 263, 264 ЦПК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що шкоду спричинено відповідачем його бездіяльністю та діями, які були направлені на завдання майнової шкоди боржнику (позивачу), отже має місце зловживання правом, яке за законом не допускається. Зазнає, що ОСОБА_1 , діючи недобросовісно, не надав можливість ПрАТ «ПівнГЗК» в добровільному порядку виконати рішення суду по справі №215/6027/24, чим в подальшому штучно створив умови для понесення ПрАТ «ПівнГЗК» додаткових фінансових витрат у сумі 36000 грн. основної винагороди приватного виконавця та 122 грн. мінімальних витрат приватного виконавця.

Не можливо, на переконання представника позивача, погодитися із висновком суду першої інстанції щодо не доведеності, що відповідачем було здійснено будь-які неправомірні дії, бездіяльність, що завдали майнову шкоду позивачу. Відносини з приводу заподіяння ПрАТ «ПівнГЗК» майнової шкоди з боку ОСОБА_1 є позадоговірними. Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16, ст. 22 ЦК України, способом захисту порушеного майнового права є відшкодування майнової шкоди. У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №554/2542/16-ц (провадження № 61-1207св18) зроблений висновок по застосуванню частини першої статті 613 ЦК України та вказано, що прострочення кредитора полягає або в безпідставній відмові від прийняття належного виконання, або в невиконанні кредиторських обов`язків, або в інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику виконати зобов`язання належним чином. Якщо прострочення боржника - це прострочення в виконанні зобов`язання, то прострочення кредитора - це прострочення в прийнятті виконання зобов`язання. Очевидно, що дії та бездіяльність ОСОБА_1 , який звернувся до суду з позовом щодо стягнення моральної шкоди у межах справи №215/6027/24 та мав на меті отримати грошові кошти на виконання рішення суду, а згодом відмовився надати свої банківські реквізити, суперечить його попередній поведінці (бажанню отримати відшкодування моральної шкоди) і є недобросовісними. ПрАТ «ПівнГЗК» не відмовлявся виконувати рішення суду по справі №215/6027/24, але для цього потрібні були актуальні банківські реквізити ОСОБА_1 . Зазначене свідчить про відсутність передумов для ініціювання примусового стягнення за рішенням суду по справі №215/6027/24.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «ПівнГЗК» про стягнення моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків, задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 360 000 грн. моральної шкоди, без стягнення податків та обов`язкових платежів, та 3600 грн. судового збору на користь держави (а.с. 9-12).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 листопада 2024 року залишено без змін (а.с. 13-17).

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 травня 2025 року, по справі № 215/6024/24, відмовлено в задоволенні заяви ПрАТ «ПівнГЗК» про відстрочення виконання рішення суду (а.с. 29-30).

03.04.2025 Тернівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі видано виконавчий лист (а.с. 34).

14.05.2025 ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Є.П. із заявою про примусове виконання рішення, на підставі чого приватним виконавцем було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди, про розмір мінімальних витрат від 14.05.2025 по ВП №78082949 (а.с. 31-33, 35, 36, 37-38).

15.05.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Макушевим Є.П. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з виконання вимог виконавчого документу (а.с. 40).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що суду не доведено, що відповідачем ОСОБА_1 було здійснено будь-які неправомірні дії, бездіяльність, що завдали майнову шкоду позивачу. В даному випадку, суд вважає, що, пред`явивши виконавчий лист по справі №215/6027/24 до виконання, ОСОБА_1 діяв у межах наданих йому прав, а тому відсутні підстави для визнання його поведінки недобросовісною та протиправною.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційним Судом України у Рішенні від 01 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Як встановлено судом, рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 листопада 2024 року, по справі №215/6027/24, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року, позов ОСОБА_1 до ПрАТ «ПівнГЗК» про стягнення моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків, задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 360 000 грн. моральної шкоди, без стягнення податків та обов`язкових платежів, та 3600 грн. судового збору на користь держави (а.с. 9-12, 13-17).

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження

і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Оскільки, відповідач ОСОБА_1 , у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження», звернувся до приватного виконавця з виконавчим листом у справі № 215/6027/24, та дані дії ОСОБА_1 не можуть бути визнані неправомірними, й доводи апеляційної скарги позивача вказаного не спростовують.

Посилання ж в апеляційній скарзі на ту обставину, що у данному випадку мало місце прострочення кредитра, є безпідставними, з огляду на наступне.

Так, згідно частини першої статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Тлумачення частини першої статті 613 ЦК України свідчить, що прострочення кредитора полягає або в безпідставній відмові від прийняття належного виконання, або в невиконанні кредиторських обов`язків, або в інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику виконати зобов`язання належним чином. Якщо прострочення боржника - це прострочення у виконанні зобов`язання, то прострочення кредитора - це прострочення у прийнятті виконання зобов`язання.

Оскільки, право стягувача на звернення до приватного виконавця гарантоване Конституцією України та Законом України «Про виконавче провадження», у данному випадку, пред?явивши виконавчий лист по справі № 215/4624/24 до виконання, ОСОБА_2 діяв у межах наданих йому повноважень та положення статті 613 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин сторін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, а доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо - збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 листопада 2025 року.

Головуючий:

Судді: