ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 та Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 07 травня 2025 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення 3% річних від суми невиконаного грошового зобов`язання (суддя першої інстанції Авраменко А.М.),

В С Т А Н О В И В:

26 грудня 2022 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулось Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення 3% річних від суми невиконаного грошового зобов`язання, в обґрунтування якого зазначено на те, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 04 грудня 2007 року було укладено кредитний договір №2007-ПМ-153, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 24750 доларів США, однак свої зобов`язання із своєчасного повернення кредиту не виконав. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року було задоволено позов банку до відповідачів та стягнуто з обох відповідачів заборгованість в розмірі 35882,45 доларів США. Наданий час вказане рішення суду не виконано боржниками, а тому позивачем нараховано на непогашену вищевказану заборгованість на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних за період з 07 грудня 2016 року по 10 листопада 2022 року в розмірі 6381,96 доларів США, які позивач і просив стягнути солідарно із відповідачів по справі.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 07 травня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» нараховані за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних в розмірі 5335,18 доларів США.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У рахунок розподілу судових витрат по справі стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 2925,82 гривень.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк», та подали апеляційні скарги, в яких вони вказали, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та без належного дослідження обставин та доказів справи.

Скарга ОСОБА_1 , мотивована тим, що 27.09.2010 згідно Акту приймання автомобіля Заставодавця, ОСОБА_1 передав ПриватБанку автотранспорт: Mercedes-Benz 311CDI, 2002 р.в., VIN НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , який перебував в заставі згідно Договору застави № 2007-ПМ-153 від 04.12.2007, та поручив «ПриватБанк»передати його на реалізацію. Також, ОСОБА_4 15.10.2010 р. видав Довіреність про уповноваження Приватбанк розпоряджатися автотранспортом.

Відповідач ОСОБА_1 взяв кредит у розмірі 24 750,00 дол. США, а повинен повернути 2 суми кредиту по 24 750,00 дол. США , і це за умови, що Відповідач 1 ОСОБА_1 сплатив в період з 2007-2010 за тіло кредиту 6 563,33 дол. США (тобто 1/3 від суми кредиту), та повернув автівку в погашення заборгованості через три роки її використання.

Позивач від суми заборгованості 63 322,21 дол. США, котра була сформована станом на 11.07.2016, відняв 27 439,76 дол. США (стягнута сума за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2012, яка складається із 18186,67 дол. США заборгованість за кредитом; 6871,40 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом, 2381,69 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором), у зв`язку із чим була сформована сума 35 882,45 дол. США. Відтак, 35882,45 дол. США складається із пені та процентів, котра була стягнута Заочним Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2016 у справі № 199/5159/16-ц і взагалі не містить суми заборгованості за тілом кредиту

Вказує, що базою для нарахування 3 % річних повинно було бути Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2011 у справі № 0417/2-3649/2011 (саме перше рішення про стягнення заборгованості), яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у сумі 27 439,76 дол. США, що за курсом НБУ становить 218 768,97 грн. за кредитним договором № 2007-ПМ-153 від 04.12.2007 р.

Наголошує на тому, що судом не взято до уваги, що автомобіль було реалізовано у 2019 році за 140 000,00 грн, і як наслідок, база для нарахування 3 % річних або інша сума боргу повинна була бути зменшена на вартість реалізованого автомобіля.

Також вказує, що вимоги Банку в частині стягнення 3% річних за період з 07.12.2016 року по 04.12.2019 року не підлягають задоволенню.

Представник ОСОБА_1 Жукова Є.Б., просила рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 07 травня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» нараховані за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року на підставі ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних в розмірі 5335,18 доларів США скасувати і ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку 3% річних за період з 04.12.2022 по 04.12.2019 в розмірі 1212,93 доларів США .

АТ КБ «ПриватБанк» свою скаргу мотивує тим, що не згодний із рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 .

Також вказує, що ухвалення заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року по цивільній справі №199/5159/16-ц не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки його наявність не призвела до повного виконання зобов`язання та не є підставою для звільнення боржників (у т.ч. поручителів) від відповідальності за невиконання ними грошового зобов`язання.

Наголошує на тому, що заявлені позивачем вимоги про стягнення 3 % річних за ст. 625 ЦК України з Відповідачів, у т.ч. поручителя, є правомірними. Оскільки судом не було враховано, що позивач звернувся до суду з позовом не про стягнення з відповідачів в солідарному порядку кредитної заборгованості на підставі кредитного договору, а про стягнення з відповідачів в солідарному порядку грошових коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦК України, в межах трирічного строку позовної давності.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» - Сокуренко Н.В., просила рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 07 травня 2025 року в частині відмови у стягнення заборгованості з ОСОБА_3 скасувати та ухвалити у відповідній частині нове, яким стягнути наявну заборгованість з відповідачів у солідарному порядку.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги визнала частково, просила зменшити розмір заборгованості.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явились про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 грудня 2007 року між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено кредитний договір №2007-ПМ-153, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 24750 доларів США, а позичальник повернути кредит до 03 грудня 2012 року згідно графіку погашення кредиту, сплативши проценти за користування кредитом та інші обов`язкові платежі. Дані обставини підтверджуються копією кредитного договору, копією заяви про видачу готівки.

З метою забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, вищевказаних взятих на себе договірних кредитних зобов`язань між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем ОСОБА_3 , як поручителем, 04 грудня 2007 року укладено договір поруки №2007-ПМ/153. За умовами такого договору відповідач ОСОБА_3 зобов`язалась перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником ОСОБА_1 за невиконання останнім взятих на себе договірних зобов`язань за кредитним договором №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року. Умовами договору поруки строк дії поруки не передбачений. Викладені обставини підтверджуються копією вказаного договору поруки.

Судом також встановлено, що виконання позичальником його кредитних зобов`язань забезпечено такою договором застави автотранспорту №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року, укладеним між позивачем, як заставодержателем, та відповідачем ОСОБА_1 , як заставодавцем. Предметом застави за цим договором був належний заставодавцю автомобіль «Mercedez-Benz 311 CDI», 2002 року виробництва, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_1 . Викладене підтверджується копією договору застави.

27 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 складено акт, на підставі якого позивач прийняв вищевказаний заставний автомобіль для подальшої його реалізації та спрямування отриманих коштів для погашення кредитної заборгованості. Копія акту наявна в матеріалах справи.

21 листопада 2011 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №0417/2-3649/2011 було ухвалено заочне рішення суду, яким задоволено в повному обсязі позовні вимоги та вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року станом на 04 жовтня 2011 року в розмірі 27439,76 доларів США, що є еквівалентом 218768,97 гривень. Копія вищевказаного заочного рішення наявна в матеріалах цивільної справи.

Як слідує зі змісту копії акту приймання-передачі автомобіля від 26 липня 2015 року, а також копії виписки з особового рахунку відповідача ОСОБА_1 за період з 04 грудня 2007 року по 30 квітня 2024 року та копій меморіальних ордерів 26 липня 2015 року заставний автомобіль «Mercedez-Benz 311 CDI», 2002 року виробництва, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_1 було реалізовано в якості погашення боргу відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року шляхом зарахування коштів на відповідний банківський рахунок 03 серпня 2015 року.

07 грудня 2016 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/5159/16-ц (провадження №2/199/2336/16) було ухвалено заочне рішення, яким вирішено стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь позивача Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року, яка виникла станом на 05 липня 2016 року та складається з наступного: заборгованість за кредитом 35882,45 доларів США, що за курсом НБУ становить 890961,23 гривень. Копія рішення наявна в матеріалах справи.

Також судом встановлено, що ухвалами Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року, 26 грудня 2024 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду від 07 грудня 2016 року по цивільній справі №199/5159/16-ц та заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Жукової Є.Б. про перегляд заочного рішення суду по цивільній справі №199/5159/16-ц за нововиявленими обставинами відповідно. Вказані ухвали наявні в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відомості з якого суд використовує у відповідності і на підставі ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень», ст.81 ч.7 ЦПК України.

Як встановлено в ході розгляду справи, не спростовується матеріалами цивільної справи та не заперечувалось сторонами як на момент подання позову, так і його судового розгляду, відповідачами не сплачено позивачу кредитну заборгованість в розмірі, який вирішено стягнути солідарно з відповідачів заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року по цивільній справі №199/5159/16-ц. За таких обставин позивачем, як новим кредитором, нараховано на підставі ст.625 ч.2 ЦК України на розмір стягуваної зазначеним заочним рішенням суду кредитної заборгованості (35882,45 доларів США) за період 07 грудня 2016 року по 10 листопада 2022 року та заявлено до стягнення у даному позові 3% річних в сумі 6381,96 доларів США. Викладене підтверджується розрахунком заборгованості.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку. Що строк звернення до суду до поручителя ОСОБА_3 , сплив та стягуючи суму заборгованості у розмірі 5335, 18 доларів США, здійснив власний розрахунок з урахуванням дій карантину та воєнного стану.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) містяться висновки, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому, для застосування частини другої статті 625 ЦК України необхідним є встановлення обсягу грошового зобов`язання, що виникло у боржника перед кредитором.

За наведеним у частині другій статті 625 ЦК України регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

За період після прострочення повернення позики після закінчення дії кредитного договору підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Згідно ст.559 ч.4 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення між сторонами договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. На відміну від строку позовної давності, строк, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

За змістом ст.ст.251, 252 ЦК України умови договору поруки про його дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором (припинення зобов`язань боржника) не є строком, встановленим у договорі поруки, оскільки останній визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Наведені у чотирьох абзацах вище правові висновки повністю відповідають правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 22 серпня 2018 року по справі №2-1169/11, від 10 квітня 2019 року по справі №604/156/14-ц, від 03 липня 2019 року по справі №1519/2-3165/11, від 08 червня 2021 року по справі №202/781/14-ц, а також правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах від 25 вересня 2019 року по справі №555/540/17, від 03 листопада 2021 року по справі №0417/2-4621/2011.

Матеріалами справи встановлено, що 04 грудня 2007 року між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено кредитний договір №2007-ПМ-153, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 24750 доларів США, а позичальник повернути кредит до 03 грудня 2012 року згідно графіку погашення кредиту, сплативши проценти за користування кредитом та інші обов`язкові платежі. Дані обставини підтверджуються копією кредитного договору, копією заяви про видачу готівки.

З метою забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, вищевказаних взятих на себе договірних кредитних зобов`язань між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем ОСОБА_3 , як поручителем, 04 грудня 2007 року укладено договір поруки №2007-ПМ/153. За умовами такого договору відповідач ОСОБА_3 зобов`язалась перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником ОСОБА_1 за невиконання останнім взятих на себе договірних зобов`язань за кредитним договором №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року. Умовами договору поруки строк дії поруки не передбачений. Викладені обставини підтверджуються копією вказаного договору поруки.

21 листопада 2011 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №0417/2-3649/2011 було ухвалено заочне рішення суду, яким задоволено в повному обсязі позовні вимоги та вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року станом на 04 жовтня 2011 року в розмірі 27439,76 доларів США, що є еквівалентом 218768,97 гривень. Копія вищевказаного заочного рішення наявна в матеріалах цивільної справи.

Згідно копії акту приймання-передачі автомобіля від 26 липня 2015 року, а також копії виписки з особового рахунку відповідача ОСОБА_1 за період з 04 грудня 2007 року по 30 квітня 2024 року та копій меморіальних ордерів 26 липня 2015 року заставний автомобіль «Mercedez-Benz 311 CDI», 2002 року виробництва, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_1 було реалізовано в якості погашення боргу відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року шляхом зарахування коштів на відповідний банківський рахунок 03 серпня 2015 року.

07 грудня 2016 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/5159/16-ц (провадження №2/199/2336/16) було ухвалено заочне рішення, яким вирішено стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь позивача Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року, яка виникла станом на 05 липня 2016 року та складається з наступного: заборгованість за кредитом 35882,45 доларів США, що за курсом НБУ становить 890961,23 гривень. Копія рішення наявна в матеріалах справи.

У відповідачів існує невиконане грошове зобов`язання перед позивачем у розмірі 35882,45 доларів США, що за курсом НБУ становить 890961,23 гривень, що підтверджується заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року у справі №199/5159/16-і, яке набрало законної сили. Відповідачами вказане рішення суду першої інстанції не оскаржувалось

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого суду щодо відмови у задоволенні позовної вимог про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів, а саме з ОСОБА_3 , відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, з огляду на те, що кредитний договір №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року передбачав строк кредитування до 03 грудня 2012 року, Банк реалізував своє право вимагати від позичальника дострокового погашення кредитної заборгованості, внаслідок чого строк повернення кредиту настав для позичальника ще раніше, а отже позивач, бажаючи пред`явити вимогу поручителя, про стягнення як кредитної заборгованості, так і нарахованих на неї на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних, мав пред`явити таку вимогу/позов до суду протягом строку дії договору поруки, укладеного із відповідачем ОСОБА_3 , а тому у даному випадку застосовується у відповідності до вимог ч.4 ст. 559 ЦПК України шестимісячний строку дії поруки ОСОБА_3 , а тому відмова суду щодо стягнення заборгованості з останньої є обґрунтованої та законною.

Що стосується вимог скарги ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за період з 04.12.2019 року по 04.12.2022 року у розмірі 1212.93 доларів США.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 ст. 261 ЦК України).

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»).

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 липня 2025 року в справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року, №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року, №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року, №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року, №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року, №№58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 6 лютого 2023 року, №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 року, №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року, №734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 листопада 2023 року, №49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 05 лютого 2024 року, №271/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 травня 2024 року, №469/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 23 липня 2024 року, №740/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 28 жовтня 2024 року, №26/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 січня 2025 року, №235/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 квітня 2025 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні останній раз з 05 години 30 хвилин 09 травня 2025 року строком на 90 діб.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Колегія суддів вважає. що стягуючи з ОСОБА_1 , на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 5335,18 доларів США за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, місцевий суд врахував норми законодавства щодо запровадження карантинних обмежень, щодо COVID-19, а саме зупинення обчислення строків позовної давності, а також врахував введення у країн воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022, який у подальшому продовжувався та діє на час розгляду даної скарги та дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення вказаної суми, а тому доводи скарги, щодо порушенням місцевим судом норм матеріального права, про застосування позовної давності не знайшли свого підтвердження.

Також колегія суддів не погоджується з доводами відповідача, що ним було погашена заборгованість за рахунок реалізації автомобіля, оскільки як встановлено матеріалами справи, заставний автомобіль «Mercedez-Benz 311 CDI», 2002 року виробництва, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_1 було реалізовано в якості погашення боргу відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року шляхом зарахування коштів на відповідний банківський рахунок 03 серпня 2015 року.

У подальшому, 7 грудня 2016 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/5159/16-ц (провадження №2/199/2336/16) було ухвалено заочне рішення, яким вирішено стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь позивача Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року, яка виникла станом на 05 липня 2016 року та складається з наступного: заборгованість за кредитом 35882,45 доларів США, що за курсом НБУ становить 890961,23 гривень, тобто, Банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості тіє суми, якої не вистачило на погашення кредитної заборгованості за договором №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року після реалізації автомобіля, а тому саме з суми, яка була стягнута рішенням суду від 07.12.2016 року, яке на даний час не виконано, що не спростовано відповідачами і розраховується сума щодо 3% річних.

Крім того, колегія суддів не приймає доводи відповідача про повернення Банку подвійної суми заборгованості за кредитом, оскільки дане питання не є предметом розгляду даної справи, а кредитний договір №2007-ПМ-153 від 04 грудня 2007 року недійним не визнавався.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів перевірила доводи апеляційних скарг на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки їх доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 та Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 07 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 13 листопада 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Халаджи