Номер провадження: 22-ц/813/6479/25
Справа № 2-1262/11
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

заявник - приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Крецул Вадима Андрійовича

боржник - ОСОБА_1

стягувач - мале підприємство «Спеціальне охоронне бюро «Служба безпеки «Вулкан»

представник стягувача - Драгун Ангеліна Святославівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Драгун Ангеліни Святославівни, яка діє в інтересах Малого підприємства "Спеціальне охоронне бюро "Служба безпеки "Вулкан" на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 13 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Куриленко О.М., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Крецул Вадима Андрійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 ,-

встановив:

Короткий зміст подання.

05.05.2025 приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Крецул Вадим Андрійович звернувся до суду з поданням, в якому просив встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржнику - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , до виконання боржником зобов`язань за виконавчим документом.

В обґрунтування подання посилається на те, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Крецул В.А. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1262/11 від 30.11.2021 року, виданого Приморським районним судом м. Одеси, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь МАЛОГО ПІДПРИЄМСТВА «СПЕЦІАЛЬНЕ ОХОРОННЕ БЮРО «СЛУЖБА БЕЗПЕКИ «ВУЛКАН» грошових коштів у розмірі 2600000 доларів США та 175551,16 гривень. Однак, боржник ухиляється від виконання рішення суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13 червня 2025 року у задоволені подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Крецул Вадима Андрійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 - відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що аналіз змісту подання виконавця свідчить, що таке подання не містить обґрунтування наявності фактів ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань, із змісту матеріалів подання судом встановлена лише наявність невиконаних зобов`язань боржником, станом на момент винесення подання, що не є безумовною правовою підставою обмежувати боржника у праві виїзду за межі країни.

Судом також встановлено, що виконавцем не надано належних, достовірних та достатніх доказів, які «поза розумним сумнівом» могли б свідчити про те, що боржник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, умисно ухиляється від виконання, покладених на нього зобов`язань по сплаті боргу.

Окрім цього, суд звертає увагу і на те, що подання не обґрунтовано, яким чином застосування до боржника обмеження у праві виїзду за межі України буде сприяти виконанню рішення суду та погашенню нею заборгованості.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник стягувача подав апеляційну скаргу, в якій просить суд ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13.06.2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Крецул Вадима Андрійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції не було у повному обсязі досліджено усі обставини даної справи та відповідно зроблено помилковий висновок щодо відсутності належного обґрунтування ухилення від виконання своїх зобов`язань боржником, що й є підставою для обмеження виїзду за межі України.

Першочергово, звертає увагу суду на те, що виконавче провадження № НОМЕР_2 було відкрито ще 30.12.2021 року.

За останні 4 роки до боржника було застосовано велику кількість заходів примусового характеру, зокрема, накладення арешту на рахунки та майно боржника, оголошення майна боржника у розшук, тощо.

Незважаючи на це, за 4 роки примусового виконання рішення у справі № 2- 1262/11 боржницею не було сплачено навіть маленької частини свого боргу у розмірі 2 600 000 доларів США та 175 551,16 грн.

Разом з тим, у даному випадку ситуація, що склалася порушує право стягувача на реальне виконання судового рішення.

Більш того, протягом тривалого часу боржником вчиняються дії, що вказують на наявність у неї реальної можливості вчинення дій, спрямованих на виконання рішення у справі № 2-1262/11.

Дослідивши соціальні мережі боржника у ВП No НОМЕР_2 ОСОБА_1 , нами було виявлено, що остання регулярно перетинає державний кордон України в туристичних цілях, а отже відповідний факт свідчить про те, що виконання вимог виконавчого документу не є пріоритетом боржника, у зв`язку з чим існує необхідність у застосуванні більш дієвих заходів, які б могли посприяти виконанню вимог виконавчого листа.

Вказує, що здійснюючи аналіз сторінки у соціальній мережі Instagram ІНФОРМАЦІЯ_2, яка ймовірніше за все ведеться від ім`я боржника - ОСОБА_1 вбачається, що остання позиціонує себе як спеціаліста в галузі психології, який займається консультаціями на тему на стосунків та допомогою у питанні збільшення матеріального доходу своїх клієнтів.

В рамках своєї сторінки у соціальних мережах боржниця демонструє власний кар`єрний успіх, ділиться фотографіями з-закордону в дорогих речах та відвідує різноманітні заклади. В цілому, демонструє спосіб життя забезпечення якого потребує великої суми грошових коштів.

Адвокатом Драгун А.С. було проведено огляд сторінки ОСОБА_1 у соціальних мережах та до даної апеляційної скарги додається складений за результатами огляду акт сторінки у соціальних мережах ОСОБА_1, на підтвердження наведених вище обставин.

Тобто, беручи до уваги інформацію, отриману з соціальних мереж ОСОБА_1 вважає, що у останньої є об`єктивна можливість виконувати судове рішення, оскільки остання має матеріальну можливість подорожувати закордон, відвідувати різноманітні заклади та в цілому забезпечувати собі та своїй сім`ї достатньо високий рівень життя, що підтверджується опублікованими фотографіями та відеозаписами.

При цьому, наразі з незрозумілих причин, в рамках виконання судового рішення у справі на рахунок стягувача не надходило жодних грошових коштів, хоча, як бачимо, боржниця має об`єктивну можливість виконувати судове рішення, проте, свідомо обирає шлях протиправного ухилення від його виконання.

У даному випадку, в обґрунтування зазначеного подання приватний виконавець зазначив, що рішення суду боржником не виконано, борг не сплачено навіть у частині, будь-яких дій спрямованих на його виконання боржником не здійснено, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 ЗУ «Про виконавче провадження».

Приватним виконавцем вжито усіх можливих заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», однак рішення суду боржником до даного часу не виконується, що підтверджується матеріалам доданими до подання.

Обмеження у праві виїзду за кордон, за вищенаведених обставин є справедливим обмеженням, воно носить тимчасовий характер та є дієвою юридичною санкцією, яка зумовить припинення нехтування своїми обов`язками та змусить боржника віднайти способи для принаймні часткового виконання рішення суду.

Щодо явки сторін.

Учасники справи будучи повідомленими про дату, час і місце розгляду справи не з`явилися до судового засідання, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Крецул В.А. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1262/11 від 30.11.2021 року, виданого Приморським районним судом м. Одеси, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь МАЛОГО ПІДПРИЄМСТВА «СПЕЦІАЛЬНЕ ОХОРОННЕ БЮРО «СЛУЖБА БЕЗПЕКИ «ВУЛКАН» грошових коштів у розмірі 2600000 доларів США та 175551,16 гривень.

Постановою ВП № НОМЕР_2 від 30 грудня 2021 приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Вельковим О.В. відкрито провадження з виконання виконавчого листа №2-1262/11, виданого 30 листопада 2021 Приморським районним судом м. Одеси на боржника ОСОБА_1 , про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за договором поруки № 7.6-39/П-1 від 06 серпня 2009 заборгованості у загальному розмірі 2 600 000,00 доларів США та 176 551,16 грн.; зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно, попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

30.12.2021 року винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди.

30.12.2021 року винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

30.12.2021 року винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1

30.12.2021 року винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_1 31.12.2021 року винесено постанову про розшук майна боржника ОСОБА_1

03.08.2022 року винесено постанову про арешт коштів боржника.

20.03.2023 року винесено постанову про передачу виконавчого провадження.

27.03.2023 року винесено постанову про прийняття виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Крецулом В.А.

28.04.2023 року винесено постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних

04.10.2023 року винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження з Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на Мале підприємство СПЕЦІАЛЬНЕ ОХОРОННЕ БЮРО «СЛУЖБА БЕЗПЕКИ «ВУЛКАН».

Приватний виконавець вважає, що боржник умисно ухиляється від виконання виконавчого документу і, посилаючись на положення ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження» вимагає тимчасово обмежити боржника у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

Суд першої інстанції відмовивши у задоволенні подання зазначив, що аналіз змісту подання виконавця свідчить, що таке подання не містить обґрунтування наявності фактів ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань, із змісту матеріалів подання судом встановлена лише наявність невиконаних зобов`язань боржником, станом на момент винесення подання, що не є безумовною правовою підставою обмежувати боржника у праві виїзду за межі країни.

Судом також встановлено, що виконавцем не надано належних, достовірних та достатніх доказів, які «поза розумним сумнівом» могли б свідчити про те, що боржник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, умисно ухиляється від виконання, покладених на нього зобов`язань по сплаті боргу.

Окрім цього, суд звертає увагу і на те, що подання не обґрунтовано, яким чином застосування до боржника обмеження у праві виїзду за межі України буде сприяти виконанню рішення суду та погашенню нею заборгованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком з огляду на наступне.

Стаття 129 Конституції України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Зазначене конституційне положення закріплене у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Виконання судового рішення згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (пункт 40 рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі «HORNSBY v. GREECE»).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням пункту 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначення випадків тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Статтею 6 цього Закону передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, зокрема, у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у вказаному вище випадку запроваджується у порядку, передбаченому законодавством.

Пунктом 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо.

Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Отже, поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини, непереборної сили, події тощо.

За приписами ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, серед іншого, у випадку, якщо діють договірні та інші невиконані зобов`язання; а також, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов`язань.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України № 3857-ХІІ від 21.01.1994 року «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

З аналізу наведених норм вбачається, що обов`язковою підставою для задоволення судом подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є ухиляння боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, в інтересах національної чи громадської безпеки, з метою захисту прав і свобод інших осіб.

За змістом ст.ст.12, 81 ЦПК України обов`язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов`язань покладається, в даному випаду, на приватного виконавця, який звертається до суду із відповідним поданням.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно п. 8 ст. 19 Закону України «Про державну прикордонну службу України» встановлено, що запобігання та недопущення в`їзду з України осіб, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України покладено на Державну прикордонну службу України.

Пункт 2 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів» від 24 березня 2008 року № 261/2008, щодо врегулювання порядку виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобов`язання було видано спільного листа Міністерства юстиції України та Адміністрації Державної прикордонної служби України від 27 травня 2008 року № 25-32/463 № 25-5347, в якому зазначено, що наявність в особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України, до того ж питання такого обмеження вирішується судом.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Слід зазначити, що право приватного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника покладених на нього рішенням суду зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє приватного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Застосовуючи викладені вище принципи, судова колегія зауважує, що ОСОБА_1 дійсно має виконувати зобов`язання, покладені на неї судовим рішенням.

Однак, сама по собі наявність невиконаного судового рішення не може бути підставою для обмеження особи у праві виїзду за межі своєї країни тим більше під час військової агресії.

Також суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції, акцентує увагу, що наразі в України на підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2024 введено воєнний стан, дія якого неодноразово продовжувалася (останній раз на підставі Указу Президента № 469/2024 від 23.07.2024 на 90 діб). Проведення активних бойових дій країною-агресором на території України кожного дня супроводжується небезпекою для життя та здоров`я громадян, що покладає на державу додаткові обов`язки по забезпеченню безпеки своїх громадян, зокрема шляхом надання можливості вільно пересуватися територією держави в пошуку більш безпечних місць та виїзду за її межі з цією метою. Обмеження цих прав, на думку суду, може бути пов`язане лише з виключними випадками, які стосуються окремої категорії громадян (особи призовного віку, державні службовці тощо).

З огляду на викладене, при вирішені подання державного виконавця, судова колегія вважає за необхідне застосувати принцип верховенства права (ст. 8 Основного Закону), відповідно до якого Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

При розгляді справ суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

У справі «Ляшко проти України» (Lyashko v. Ukraine, рішення від 10.08.2006, п. 47), ЄСПЛ зазначив, що суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, надані національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

Отже, згідно з практикою ЄСПЛ, складовими принципу верховенства права є легітимність мети втручання у права людини, необхідність такого втручання в демократичному суспільстві та дотримання пропорційності між метою такого втручанням та обмеженням прав людини.

Аналогічні вимоги щодо дотримання балансу між публічними та приватними інтересами містить чинний ЦПК України, який передбачає дотримання судом принципу пропорційності під час здійснення провадження у справі, враховуючи, зокрема, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами (ст. 11).

З урахуванням викладеного судова колегія вважає, що за вказаних вище обставин, в умовах воєнного стану, обмеження у праві виїзду боржника за межі України порушить його право на вільне пересування та виїзд за межі держави, не буде пропорційним меті забезпечення виконання судового рішення у майновому спорі та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення суду, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Суд вважає, що ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. Тобто, поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно дані доводи не обґрунтовані належним чином, адже матеріали справи не містять доказів, які підтверджували б, що боржник вчиняв дії, які унеможливлювали чи ускладнювали виконання рішення суду, здійснював приховування коштів, рухомого та нерухомого майна, інших цінностей, безпідставно не з`являвся на виклики державного виконавця, переховувався від нього, тобто свідомо ухилявся від виконання судового рішення за можливості виконати його.

Згідно з частиною першою статті 28 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Проте, матеріали справи не містять підтвердження належного відправлення копії постанови про відкриття провадження і також не містять рекомендованого поштового повідомлення на підтвердження факту отримання зазначеної постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний, зокрема, утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення, своєчасно з`являтися на вимогу виконавця, надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Враховуючи зазначене, проаналізувавши всі обставини справи, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв виважене та вірне рішення про відмову у задоволенні такого подання, оскільки судова колегія не вбачає жодних законодавчих приписів для задоволення заяви про тимчасове обмеження виїзду боржника за межі України, оскільки відсутні докази навмисного, свідомого ухилення боржника від виконання рішення суду, що з урахуванням воєнного стану, унеможливлює задоволення подання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в арсеналі приватного виконавця залишаються інші заходи впливу на боржника з метою спонукати його до виконання рішення суду, такі як: ініціювання кримінального провадження за ст. 382 КК України «Невиконання судового рішення», оголошення розшуку боржника або його привід (ст. 438 ЦПК України), вирішення питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи (ст. 439 ЦПК України) з метою відшукання майна боржника, та звернення до суду з відповідним поданням після закінчення військового стану.

Відповідно до практики Верховного суду у постанові № 331/8536/17 від 28.10.2020 року, викладено правову позицію, яка полягає у наступному: «тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення»

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини у справі «Гочев проти Болгарії» підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином, у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження с виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, § 78-82). Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121). Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин. Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», $124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельтеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», $35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймі, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга No 23468/02, § 70). Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven und De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Виходячи з аналізу практики висловленої Верховним Судом, ЄСПЛ судова колегія приходить висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги та залишення без змін постановленого судового рішення, що не позбавляє права та звернення до суду з відповідним поданням після закінчення військового стану.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Драгун Ангеліни Святославівни, яка діє в інтересах Малого підприємства "Спеціальне охоронне бюро "Служба безпеки "Вулкан» - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 13 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко