Справа № 309/1862/25
Провадження № 2/309/605/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді Орос Я.В.

за участю секретаря : Калинич Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Жупан Артур Юрійович до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Жупан А. Ю. звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що між позивачкою, ОСОБА_1 , та відповідачем, ОСОБА_2 , 31.08.1987 було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Боронявської сільської ради Хустського району Закарпатської області, про що вчинено відповідний актовий запис про шлюб №25 від 31.08.1987.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 15.01.2013 у справі №713/4868/12 (набрало законної сили 25.01.2013) укладений між сторонами шлюб розірвано.

Під час перебування у шлюбі позивачкою та відповідачем за спільні кошти побудовано нерухоме майно, до складу якого входить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, 12.12.2000 відповідачу було видано технічний паспорт на вищевказаний житловий будинок, а 18.11.2004 свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 на нерухоме майно домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання між сторонами не виникало будь-яких спірних питань щодо використання вищевказаного об`єкта спільної сумісної власності, однак, у березні 2025 року позивачці стало відомо про вчинення відповідачем дій, спрямованих на скасування реєстрації її місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням наведених обставин та неможливості використання позивачкою набутого у шлюбі житлового будинку у встановленому законом порядку, виникли підстави для звернення останньої до суду з позовом про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У своєму позові позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .

В судовому засідання представник позивача Жупан А.Ю. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить його задоволити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Іляшкович Н.В. позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в задоволення позову покликаючись на наведені у відзиві обставини.

У своєму відзиві відповідач та його представник вказують, що спірне майно, а саме житловий будинок у АДРЕСА_1 не є об`єктом права спільної сумісної власності виходячи з наступного.

03 липня 1986 року згідно рішення загальних зборів колгоспників ім.. Леніна с. Бороняво, ОСОБА_2 виділено земельну ділянку площею 0,07га для будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 за рахунок земель ОСОБА_3 (бабусі заявника).

Рішенням виконавчого комітету Боронявської сільської ради народних депутатів Хустського району Закарпатської області №4 від 22.01.1987р. погоджено рішення загальних зборів колгоспників від 03.07.1986р. про виділення земельної ділянки ОСОБА_2 та вирішено просити виконком Хустської районної ради народних депутатів надати дозвіл ОСОБА_2 на будівництво індивідуального житлового будинку на вказаній земельній ділянці.

12 травня 1987 року межі земельної ділянки винесено в натурі та здійснено розбивку споруд на земельній ділянці, що підтверджується актом виносу в натуру меж земельної ділянки та розбивки споруд.

Фактично будівництво будинку було розпочато власними силами та за рахунок відповідача, ОСОБА_2 та станом на 1987 рік спірний будинок був повністю збудований та експлуатувався, що підтверджується технічним паспортом № 1257.

Відповідно до чинної частини 2 статті 331 Цивільного Кодексу України, який набув чинності з 01.01.2004 р., право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва або створення майна. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. При цьому, процедура реєстрації права власності на об`єкти, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, регулюється Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 15.01.2021 року у справі №1540/3952/18 констатував, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Разом з тим, на час побудови об`єктів до 1992 року державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56. Пунктом 4 розділу 1 Інструкції встановлено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР. Тобто Інструкцією не встановлено обов`язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у селі. Підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог законодавства.

Отже, у даному, конкретному випадку, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Вказані доводи відповідача також підтверджуються рішенням виконкому Боронявської сільської ради №61 від 19.10.2004р. на підставі якого відповідачу видано свідоцтво про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.11.2004р. серія НОМЕР_1 .

За змістом даного рішення, виконком Боронявської сільської ради вирішив оформити право власності на об`єкт нерухомого майна в АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 в цілому, тим самим підтвердивши факт спорудження об`єкта до 2004 року.

Фактично, у 2004 році відповідачу лише було видано свідоцтво, яке підтверджує його право власності на спірний будинок, за правилами нового законодавства, але майно, яке позивачка вважає спільною сумісною власністю відповідачем набуто до укладення шлюбу.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 серпня 1987 року, який був розірваний відповідно до рішення суду від 15 січня 2013 р. (а.с.10-11, 15-16).

Під час перебування у шлюбі на підставі рішення виконкому Боронявської сільської ради від 19 жовтня 2004 р. № 61 на ім`я відповідача 18.11.2004 р. видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме домоволодіння , яке розташоване в АДРЕСА_1 ( а.с.17-18)

Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч.3ст.2 ЦПК України).

Відповідно до ч.3ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У відповідності до абзацу 1 п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зі змісту п.п. 23, 24 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Також п.30 цієї ж Постанови, передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому, суд зазначає, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст.60 СК України.

Частиною 1ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст.76, ч.1,2ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В матеріалах справи, серед іншого, наявний акт, з якого вбачається, що 12 травня 1987 року, тобто за три місці до укладення між сторонами шлюбу, відбулося винесення меж земельної ділянки та розбивки будівель, які будуть розміщатися на даній земельній ділянці. Також міститься витяг з рішення № 146 від 10 червня 1987 року, тобто за два місяці до укладення шлюбу, про дозвіл на початок будівельних робіт.

Суд не може взяти до уваги твердження відповідача , що спірний житловий будинок є його особистою приватною власністю, оскільки жодних доказів, що ним, за два місці до укладення шлюбу, був побудований будинок , матеріали справи не містять.

Також суд не може взяти до уваги твердження сторони відповідача , як на доказ зведення будинку до укладення шлюбу, технічний паспорт № 1257 , оскільки в ньому зазначено рік побудови «1987» без зазначення місяця, що у свою чергу не дає можливості визначити коли саме (до чи після укладення шлюбу) був він зведений.

Таким чином, враховуючи, що за матеріалами справи, спірний будинок набутий сторонами в період шлюбу, а отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем чи відповідачем не надано, а тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні та з врахування заявлених позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідача ОСОБА_2 у розмірі 4005,67 грн. 00 коп..

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Жупан Артур Юрійович - задоволити .

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 мешканкою АДРЕСА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 мешканкою АДРЕСА_2 - 4005,67 грн. сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 25 листопада 2025 р.

Суддя Хустського

районного суду: Орос Я.В.