ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

12 листопада 2025 року

м. Харків

справа № 629/6681/24

провадження № 22-ц/818/3447/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

Суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лозівської міської територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області, третьої особи ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири за набувальною власністю за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 березня 2025 року, постановлене під головуванням судді Попова О.Г.,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Лозівської міської територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області, третьої особи ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/4 частину квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ..

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що суд першої інстанції не врахував усі обставини справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення. Зазначає, що надані до апеляційної скарги письмові докази не були досліджені в судовому засіданні, а це свідчить про неповноту і необ`єктивність прийнятого рішення суду. Зазначає, що ОСОБА_3 було виділено житлову кімнату площею 10 м.кв. на підставі рішення Лозівського міського суду Харківської області від 23.03.1999 року. ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання сплачувати кошти за комунальні послуги, але до 26.04.2021 року, коли вона померла, жодної копійки не сплачувала і за цей період утворилась заборгованість. Спірну кімнату ОСОБА_3 власноруч закрила та вона весь час була зачинена і нею ніхто не користувався і на сьогоднішній день не користується.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданим и доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була надана бабусі позивачки ОСОБА_4 підприємством за місцем її роботи - Лозівською дистанцією колії у 1969 році зі складом сім`ї 4 особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (батько позивачки).

ОСОБА_6 помер у 1971 році, ОСОБА_4 - у 1992 році.

Відповідно до картки особового рахунку № НОМЕР_1 уповноваженим наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 була ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В даній квартира вона була зареєстрована з 20.09.1990 по 24.06.1999.

Рішенням Лозівського міського суду Харківської області від 23.03.1999 по справі №2-266 було змінено договір найму квартири АДРЕСА_2 та зобов`язано укласти з ОСОБА_3 договір найму спальної кімнати житловою площею 10,3 кв.м у зазначеній квартирі, виділивши їй цю кімнату.

Відповідно до довідки від 16.06.1999 №127 ОСОБА_3 проживала в Зміївському геріатричному будинку-інтернаті для осіб похилого віку за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Лозівською міською радою Харківської області 06.06.2006 року, трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам її сім`ї ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Сторони не запереували, що інша частина квартири не приватизована.

Батько позивачки ОСОБА_7 помер у 2014 році.

Позивачка змінювала прізвище у зв`язку з укладанням шлюбів з ОСОБА_9 на ОСОБА_10 у 2008 році, з ОСОБА_10 на ОСОБА_11 у 2021 році.

На час подання позовної заяви, позивачці на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири, а її матері ОСОБА_2 - 1/4 частина квартири.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що вона мешкає за місцем реєстрації разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 . Вищезазначена квартира була надана підприємством за місцем роботи Лозівською дистанцією колії її бабусі ОСОБА_4 в 1969 році на сім`ю, яка складалася з 4 чоловік: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . У 1984 році батько позивачки - ОСОБА_7 одружився на матері позивачки - ОСОБА_2 та почали мешкати разом з бабусею в одній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 . На час приватизації в квартирі мешкали позивачка та її батьки ОСОБА_2 ОСОБА_7 . У 2006 році ними було приватизовано 3/4 частини трикімнатної квартири, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 06.06.2006 року. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько позивачки ОСОБА_7 , після смерті якого позивачка подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, а саме на 1/4 частини квартири, яка належала її батькові та 23.03.2015 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. На час подання даної позовної заяви до суду, позивачці на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири, а її матері ОСОБА_2 1/4 частина квартири. Таким чином, під час приватизації, з невідомих причин, не була вирішена доля 1/4 частини квартири, право власності на яку вона просить визнати за набувальною давністю.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі, безтитульне заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18), від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20, (провадження № 61-2924св21).

З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18.

Матеріали справи свідчать про те, що власницею 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . є ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 є власницею 1/4 частини зазначеної квартири.

Відповідно до картки особового рахунку № НОМЕР_1 уповноваженим наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 була ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В даній квартирі вона була зареєстрована з 20.09.1990 по 24.06.1999.

Рішенням Лозівського міського суду Харківської області від 23.03.1999 по справі №2-266 було змінено договір найму квартири АДРЕСА_2 та зобов`язано укласти з ОСОБА_3 договір найму спальної кімнати житловою площею 10,3 кв.м у зазначеній квартирі, виділивши їй цю кімнату.

Проте з 1999 року ОСОБА_12 знаходилась та проживала у Зміївському психіатричному диспансері (будинку-інтернат) для осіб похилого віку.

Позивачу було відомо, хто саме та з яких підстав мав право проживати у спірній частині квартири, що вказує на відсутність добросовісного заволодіння позивачем чужим майном.

Надана до апеляційної скарги заява ОСОБА_3 від 16 лютого 2017 року, посвідчена нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ребровою І.С., про відмову від належного їй права на приватизацію частини квартири АДРЕСА_2 , а також згода на приватизацію вищевказаної частини квартири ОСОБА_13 , не є підставою для визнання права власності за набувальною власністю.

Права на приватизацію зазначеної квартири позивачка не мала, а ОСОБА_3 власницею квартири не була, тому не мала права розпоряджатися нею.

Доводи апелянта на те, що виділена ОСОБА_3 на підставі рішення Лозівського міського суду Харківської області від 23.03.1999 року житлова кімната весь час була зачинена та нею ніхто не користувався і ОСОБА_3 не сплачувала за неї комунальні послуги, у зв`язку з чим наявна заборгованість за комунальні послуги, не дає підстав для набуття права власності за набувальною давністю.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382-384,389ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 березня 2025 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова