Справа № 476/879/24
Провадження № 2/476/41/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.11.2025 року с.м.т. Єланець

Єланецький районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Чернякової Н.В.

за участю секретаря Слободніченко В.А.

представника позивача Руснакової Т.А., представника відповідачки Марку О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в режимі відеоконференції у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири

В С Т А Н О В И В :

07.10.2024 року представник позивача, адвокат Руснакова Т.А., звернулася в суд з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 14 січня 2023 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено шлюб. Під час шлюбу 26.10.2023 року позивачем відповідачу було подаровано нерухоме майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрована на ім`я відповідачки на підставі договору дарування № 1180 від 26.10.2023 року. Позивач подарував квартиру відповідачці, коли перебував у шлюбі та мав намір продовжувати спільне життя у цій квартирі разом з відповідачкою. На теперішній час відповідачка має намір розлучитися з позивачем. Іншого житла, окрім подарованої відповідачці квартири, позивач не має. Він є військовослужбовцем та учасником бойових дій.

Посилаючись на положення ст. ст. 229-233 ЦК України просила суд визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 26 жовтня між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 № 1180 від 26.10.2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Волошиним В.В.

Позивач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про слухання справи.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник відповідачки в судовому засіданні просила у задоволенні позову про визнання договору дарування квартири недійсним відмовити в повному обсязі, до суду надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що єдиною підставою недійсності правочину є те, що відповідачка виявила намір розлучитися із позивачем і у позивача відсутнє інше житло для проживання. Але вищевказані обставини жодним чином не є підставами для визнання договору дарування недійсним. Також відсутні факти обману чи умислу у діях відповідачки під час укладення договору дарування і доказів на їх підтвердження не надано.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході судового розгляду, 14 січня 2023 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 укладено шлюб.

В період шлюбу 26.10.2023 року позивачем подаровано відповідачці нерухоме майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрована на ім`я відповідачки на підставі договору дарування № 1180 від 26.10.2023 року.

Наразі позивач просить суд визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 26 жовтня між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 № 1180 від 26.10.2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Волошиним В.В.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) ( частини третя статті 215 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 викладено висновок, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2025 року в справі №363/112/23 зроблено висновок, що правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22) зазначено, що: «тлумачення ст. 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».

Відповідно до статті 717ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статтей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Схожі за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №759/17065/14-ц та від 15 вересня 2021 року в справі №161/17523/16-ц.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив визнати недійсним договір дарування квартири, оскільки позивач мав намір продовжувати спільне життя з відповідачкою у цій квартирі, а наразі відповідачка має намір розлучитися з ним.

Як встановлено судом, і вбачається з матеріалів справи 26 жовтня 2023 року сторони уклали договір дарування квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з вказаним Договором дарувальник, позивач передав безоплатно майно у власність (подарував), а обдаровувана, відповідачка, прийняла майно у власність (прийняла у дар) квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

До укладення договору дарування нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного позивачем.

При укладенні договору дарування про зміст прав та обов`язків за цим договором, про правові наслідки укладеного правочину нотаріусом роз`яснено як дарувальнику, так і обдарованому (пункт 4.25 Договору).

Крім того, сторони стверджували та повідомляли, що договір укладається ними у відповідності до їхньої волі, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, у момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли керувати ними, розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором, при укладенні договору відсутні будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними, правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивними), як свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

У присутності нотаріуса дарувальник передав обдарованій документи на відчужувану квартиру, усвідомлюючи, що цим актом підтверджено передачу відчужуваної квартири.

Позивач власноручно виконав підпис у договорі дарування, розуміючи, що укладається саме такий вид договору, а приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Волошин В.В. визначившись щодо його волі, роз`яснивши зміст договору та наслідки укладення договору дарування, посвідчив даний договір та зареєстрував в реєстрі за №1180.

Отже, позивач мав намір на укладення саме договору дарування на користь своєї дружини ОСОБА_2 , а не іншого правочину, про що достеменно свідчить зміст укладеного правочину.

Також під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що під час укладення оспорюваного договору дарування позивач не був ознайомлений з договором, умовами правочину та не розумів його значення та наслідків.

Крім того, позивачем не доведено, що укладення спірного правочину суперечило його внутрішньому волевиявленню, а сам по собі намір відповідачки розлучитися з позивачем не свідчить про укладення договору дарування під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості однієї сторони з другою стороною.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 03 травня2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21,від 15 листопада 2023 року у справі № 308/8309/22, від 17 квітня 2024 року у справі № 564/1067/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20,від 23 травня 2024 року у справі № 501/3591/21.

Позивач не довів, що на момент укладення оспорюваного договору дарування він помилявся стосовно правової природи укладеного ним правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення.

За змістом статтей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень статтей 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем в ході розгляду справи не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири, він помилявся стосовно правової природи укладеного ним правочину.

Також позивачем не наведено обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що він не усвідомлював істотні умови і правові наслідки його укладення.

При цьому, зміна свого рішення дарувальником або зміна ставлення до його наслідків після укладення правочину не свідчать про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 15 травня 2023 року у справі № 522/9246/19,від 02 серпня 2023 року у справі № 138/246/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20, від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21).

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування, укладеного 26 жовтня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Волошиним В.В. та зареєстровано в реєстрі за №1180, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову позивача, який звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Єланецький районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлено 24.11.2025 року.

Суддя Н.В.Чернякова