справа № 361/5950/24 головуючий у суді І інстанції Писанець Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України», третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про захист прав споживача та стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 , в порядку Закону України «Про захист прав споживачів», звернулась з позовом до Броварського міськрайонного суду Київської області, у якому просила суд:

стягнути з відповідача АТ «Державний Ощадбанк України» грошові кошти в розмірі 53590,00 грн., що були списані на незаконних підставах з рахунку позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 червня 2021 року з АТ «Ощадбанк» позивачем було оформлено та подано заяву про приєднання №52595411/280622 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 .

21 лютого 2024 року ОСОБА_1 виявила на балансі картки відсутність грошових коштів в сумі 53 590,00 грн., шляхом їх перерахування на створений картковий рахунок № НОМЕР_2 . При цьому жодних дзвінків на її мобільний телефон цього дня з приводу зняття грошових коштів з картки чи будь-яких інших повідомлень не надходило.

22 лютого 2024 року позивач повідомила Контакт-центр АТ «Ощадбанк» про викрадення грошових коштів та Броварське районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області де тепер ведеться досудове розслідування. Позивач стверджує, що їй невідомо, яким чином шахраї змогли отримати доступ до її власних коштів, конфіденційну інформацію вона не розголошувала, зокрема номери карток та інші банківські реквізити, нікому не повідомляла свій пін-код та CVV- код, не давала розпоряджень щодо списання грошових коштів зі своїх рахунків, не отримувала SMS повідомлень з кодом підтвердження для перерахування коштів, не передавала свою сім-картку третім особам.

Також ОСОБА_1 зазначала, що після отримання картки, зверталась до відділення АТ «Ощадбанк» з метою надання інформації щодо строків нарахування грошових коштів, оскільки, з Управління Пенсійного Фонду України їй повідомили про ймовірне швидке нарахування пенсії, та отримала там допомогу від співробітника Банку по встановленню мобільного додатку «Ощад 24/7». Позивач вважає, що банк не виконав своїх зобов`язань щодо перешкоджання списанню коштів в результаті шахрайських дій третіх осіб та просить стягнути на свою користь списані кошти у розмірі 53 590,00 грн.

Представник АТ «Ощадбанк» - Солдатенко А.М. не погодився з позовними вимогами, надав суду відзив, в обґрунтування якого зазначив, що несанкціонований переказ грошових коштів міг статися в результаті розголошення клієнтом своїх персональних даних, реквізитів платіжних карток банку, випущений на ім`я ОСОБА_1 . При вході до системи дистанційного обслуговування «Ощад24/7» та проведенні операцій з переказу коштів була проведена належним чином електронна ідентифікація електронного платіжного засобу - банківської картки та його користувача - позивача, він несе відповідальність за проведені операції за власним рахунком. На переконання відповідача - позивачем не доведено обставин, що є підставою для задоволення позову. Позивач є потерпілою в кримінальному провадженні, відкритому за її заявою та в разі встановлення винних осіб, які заволоділи її коштами, не позбавлена права звернутися до них з відповідним позовом.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 25 червня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Підтримавши доводи заяв по суті справи, поданих до суду першої інстанції, апелянт вказав на хибність висновків районного суду та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

З позиції апелянтки, грошові кошти на загальну суму 52 900,00 грн вкрадені 21 лютого 2024 року з банківського рахунку в часи, коли дані гроші позивачці ще не належали, знаходилися на зберіганні та у володінні відповідача. Жодних смс-повідомлень про проведену транзакцію за картковим рахунком до мобільного номеру позивачки не надходило.

Третя особа у справі здійснила шахрайські дії 21 лютого 2024 року шляхом неодноразових переказів з володіння АТ «Ощадбанк» грошових коштів на загальну суму 52 900,00 грн, можливо з використанням разових паролів, які позивачці не були доведені банком або з використанням стороннього номеру телефону. Банк не надав суду доказів, що 21 лютого 2024 року позивачка зверталася до банку зі свого фінансового номеру.

Вказує, що ім`я власника рахунку та номер платіжної картки без решти необхідних реквізитів для виконання платіжної операції не є вразливими платіжними даними, тому введення сторонньою особою на сайті останніх 4 цифр номера банківської картки не могло призвести до несанкціонованого втручання в систему онлайн-банкінгу «Ощад 24/7». Жодні паролі та ПІН-коди 21 лютого 2024 року під час шахрайського списання коштів на фінансовий мобільний номер позивачки не надходили. Вважає, що саме внаслідок незабезпечення банком безпеки банківських рахунків її права було порушено. Саме на банку як фінансовій установі лежить обов`язок захистити споживача банківських послуг, котрий є слабшою стороною, від цифрового шахрайства.

Розголошення лише номера банківської картки не дозволяє здійснити платіжні операції, оскільки під час здійснення дистанційних операцій, банк зобов`язаний застосувати посилену автентифікацію, яка ґрунтується на використанні двох чи більше сукупностей даних, що належать до різних категорій, відтак має бути побудована таким чином, щоб розголошення одного набору даних не потягло можливість здійснювати неправомірні платіжні операції.

Позивачка у лютому 2024 року не робила платежів в мережі Інтернет з використанням платіжних систем,де потрібно було б ввести реквізити платіжної картки.

Саме дії банку, на який покладено контроль та обов`язок перевірки усіх «підозрілих» транзакцій і при виявленні таких застосувати право на блокування рахунку, призвело до негативних наслідків, що призвело до порушення прав позивачки.

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд не врахував наступне: саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача (позивачки) у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вхідних даних для ініціювання такої банківської операції як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що позивачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є слабкою стороною у таких правовідносинах, адже споживач з банком фактично не є рівними; позивачка як користувач банківської картки своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України», третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про захист прав споживача та стягнення грошових коштів, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

12 серпня 2025 року представник АТ «Ощадбанк» - Солдатенко А.М. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти доводів апелянтки вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

18 серпня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав відповідь на відзив, у якій підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України, в редакції на час надходження апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» 28 червня 2021 року було оформлено та подано заяву про приєднання №52595411/280622 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 .

21 лютого 2024 року ОСОБА_1 виявила на балансі картки відсутність грошових коштів в сумі 53 590,00 грн, шляхом їх перерахування на створений картковий рахунок № НОМЕР_2 .

З виписки АТ «Ощадбанк» за рахунком позивача за період з 27 січня 2024 року по 26 лютого 2024 року встановлено, що грошові кошти з банківської картки позивача списувалися 21 лютого 2024 року з 14:09:06 год до 14:14:46 год декількома сумами: 26 транзакцій по 2 000,00 грн та 1 транзакція на 900,00 грн.

Листом АТ «Ощадбанк» від 25 березня 2024 року №100.16-11/37855/2024 повідомило позивача про відсутність підстав для повернення їй грошових коштів, враховуючи використаний біометричний засіб ідентифікації клієнта під час здійснення спірних перерахувань коштів 21 лютого 2024 року.

Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000517 встановлено внесення 23 лютого 2024 року відомостей про вчинення крадіжки за ч.4 ст. 185 КК України, у кримінальному провадженні потерпілою визначено ОСОБА_1 .

При проведенні реєстрації ОСОБА_1 в системі «Ощад 24/7» та проведенні оспорюваних операцій в системі «Ощад 24/7», ідентифікація позивача підтверджувалась за допомогою одноразового цифрового пароля та в подальшому біометрією або кодом доступу. Який встановлюється при першому вході або в налаштуваннях безпеки самим Клієнтом. Згідно п.8.6.9 Публічного договору Клієнт погоджується з тим, що операції, здійснені з використанням Дистанційних каналів обслуговування визнаються вчиненими Клієнтом та оскарженню не підлягають.

З наданої ПАТ «Київстар» інформації встановлено, що 21 лютого 2024 року в період часу з 08 год.55 хв. по 22 год. 56 хв. на телефон позивача було здійснено 7 вихідних дзвінків, 4 вхідних дзвінків, з яких 4 телефонних дзвінки тривалістю 369 сек., 196 сек., 191 сек. - тобто, після проведення переказу грошових коштів з рахунку позивача, що свідчить про те, що фактично телефон позивача перебував у робочому режимі.

Доказів того, що позивач зверталася до ПАТ «Київстар» із заявою про відновлення її номеру телефону матеріали справи також не містять.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вхід до системи дистанційного банківського обслуговування Mobile-банкінг «Ощад 24/7», операції з переказу коштів здійснені коректно, що можливо лише за наявності повного номеру банківської картки, CVV-коду, терміну дії картки, смс-паролів, логіну, пін-коду тощо, які відомі лише позивачу, та яка, в свою чергу, могла такого роду інформацію розголосити третім особам. Відповідно до абз.2 п.140 Положення №164 до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. Клієнт (позивач), виявивши втрату платіжного інструменту та/або отримавши СМС-повідомлення з індивідуальною обліковою інформацією, пов`язані із спробою ввійти в систему «Ощад 24/7» та подальшим входом в дану систему 21 лютого 2024 року, була зобов`язана негайно повідомити Банк про таку втрату чи компрометацію картки та вимагати блокування карткового рахунку. Натомість, ОСОБА_1 звернулася до відділення Банку з повідомленням про шахрайські операції (спірні транзакції) та блокування карткового рахунку, лише по завершенню всіх оспорюваних транзакцій. Отже, позивачка не довела того, що доступ до її телефону було отримано сторонньою особою і що у списанні грошових коштів з її рахунку наявна вина банківської установи.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з частиною першою статті 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Відповідно до частини другої статті 1071 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

У статті 1073 ЦК України визначено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з преамбулою Закону України «Про платіжні послуги» даний закон визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.

Відповідно до пункту 57 частини першої статті 1 Закону платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки.

Згідно вимог статті 35 Закону емісія/надання користувачу платіжного інструменту здійснюється надавачем платіжних послуг на підставі договору, укладеного між надавачем платіжних послуг та користувачем. Порядок емісії платіжних інструментів для використання в платіжних системах визначається правилами відповідних платіжних систем з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Відповідно до пункту 20 Положення про порядок емісії та еквайрінгу платіжних інструментів, затвердженого постановою правління Національного банку України №164 від 29 липня 2022 року (далі - Положення) емісія/надання користувачу платіжного інструменту здійснюється емітентом на підставі договору, укладеного між емітентом та користувачем. Емітент укладає з користувачем договір та вносить до нього зміни в порядку, визначеному законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку щодо вимог до договорів про надання платіжних послуг, укладених надавачами платіжних послуг зі споживачами, та цим Положенням.

Користувач зобов`язаний зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень (пункт 136 Положення).

Згідно з пунктом 140 Положення, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача.

Як встановлено судом першої інстанції, сторони, після приєднання ОСОБА_1 до договору комплексного обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), домовились, що послідовне введення одноразового цифрового паролю, отриманого на номер мобільного телефону, повідомлений клієнтом банку у порядку та спосіб, визначений договором або ідентифікація клієнта шляхом біометрії, є аналогом власноручного підпису клієнта. Всі документи, операції клієнта, що ініціюються в електронному вигляді і підписані/підтверджені за допомогою електронного підпису вважаються такими, що підписані власноручним підписом клієнта та юридично прирівнюються до документів, отриманих від Клієнта на паперовому носії, оформлених відповідно до вимог чинного законодавства України. Електронний підпис не може бути визнано недійсним через те, що він не має статусу кваліфікованого електронного підпису чи через його електронну форму (п. 17.1.5 Розділу XVII ДКБО).

При цьому, розділом IX ДКБО передбачено наступне: клієнт зобов`язаний забезпечити/гарантувати неможливість отримання третіми особами інформації про логін, пароль, картковий пароль, а також ПІН, CVV2, строк дії, номер Картки тощо, ризик і відповідальність за несанкціоноване.

Таким чином, вищезазначеними положеннями законодавства та умовами Договору передбачений обов`язок позивача надійно зберігати та не передавати стороннім особам електронний платіжний засіб та інші персональні дані, які дозволять ініціювати та/або санкціонувати платіжну операцію; клієнт відповідає за всі суми по операціях з платіжною карткою, якщо її передано сторонній особі або вчасно не повідомлено Банк про використання картки сторонніми особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про платіжні послуги» порядок виконання операцій з використанням наданих користувачу платіжних інструментів та обмеження щодо таких операцій визначаються договором між надавачем платіжних послуг та користувачем з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Відповідно до ст. 41 Закону Ініціатором платіжної операції може бути, зокрема платник (у тому числі через надавача платіжних послуг з ініціювання платіжної операції).

Ініціювання платіжної операції здійснюється шляхом: надання ініціатором платіжної інструкції надавачу платіжних послуг, в якому відкрито його рахунок; надання надавачем платіжних послуг з ініціювання платіжної операції платіжної інструкції платника надавачу платіжних послуг з обслуговування рахунку платника на підставі наданої платником цьому надавачу платіжних послуг з ініціювання платіжної операції згоди на ініціювання такої платіжної операції; надання платником платіжної інструкції та готівкових коштів для виконання платіжної операції, у тому числі за допомогою платіжного пристрою; використання користувачем платіжного інструменту для виконання платіжної операції.

Згідно з вимогами статті 42 Закону України «Про платіжні послуги», платіжна операція вважається акцептованою після надання платником згоди на її виконання. Якщо немає згоди платника на виконання платіжної операції, - така операція вважається неакцептованою, якщо інше не передбачено ним Законом. Надавач платіжних послуг платника за виконання неакцептованих платіжних операцій несе відповідальність, передбачену цим Законом. Згода на виконання платіжної операції (пов`язаних між собою платіжних операцій) може бути надана платником надавачу платіжних послуг платника особисто, через надавача платіжних послуг з ініціювання платіжної операції або через отримувача.

Порядок виконання платіжних операцій, у тому числі обмеження щодо виконання платіжних операцій з використанням конкретних платіжних інструментів, визначається цим Законом та нормативно-правовими актам и Національного банку України. Виконання платіжних операцій у платіжній системі здійснюється відповідно до правил такої платіжної системи з урахуванням вимог цього Закону. Виконання платіжних операцій з цифровими грошима здійснюється відповідно до правил, визначених Національним банком України. Надавач платіжних послуг має право виконувати платіжні операції користувачів за допомогою / з використанням однієї чи кількох платіжних систем, учасником яких він є, або залучати для виконання платіжних операцій інших надавачів платіжних послуг як посередників (ст. 46 Закону).

Частиною першою статті 47 Закону визначено, що надавач платіжних послуг платника зобов`язаний виконати платіжну інструкцію ініціатора протягом операційного дня з моменту прийняття ним до виконання платіжної інструкції.

Платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі. Платіжна операція з використанням електронних грошей вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на електронний гаманець отримувача. Порядок завершення платіжної операції в платіжній системі визначається правилами платіжної системи з урахуванням положень цього Закону (стаття 49 Закону).

Для виконання платіжних операцій з коштами (крім електронних грошей) банки мають право відкривати своїм клієнтам, зокрема поточні рахунки - рахунки, що відкриваються банком клієнту для зберігання коштів і виконання платіжних операцій відповідно до умов договору та вимог законодавства (стаття 63 Закону).

Згідно статті 68 Закону України «Про платіжні послуги», електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою. Під час виконання автентифікації надавані платіжних послуг зобов`язані виконувати вимоги Національного банку України щодо захисту конфіденційності та цілісності індивідуальної облікової інформації користувачів. Надавані платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію користувача під час: отримання користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації; ініціювання дистанційної платіжної операції.

Згідно статті 86 Закону, надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо не доведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином. Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків.

За обставинами цієї справи 21 лютого 2024 року з карткового рахунку належного позивачу (платіжна картка № НОМЕР_3 ) було знято грошові кошти в загальному розмірі 53 590 грн шляхом переказу на рахунок № НОМЕР_2 наступних операцій: о 14:09:06 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:09:25 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:09:28 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:09:50 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:10:01 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:10:13 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:10:23 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:10:33 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:10:45 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:11:01 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:11:12 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:11:22 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:11:34 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:11:45 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:11:56 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:12:06 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:12:18 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:12:32 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:12:47 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:12:59 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:13:14 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:13:28 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:13:52 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:14:02 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:14:15 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:14:28 на суму 2 000,00 грн (без урахування комісії); о 14:14:46 на суму 900,00 грн (без урахування комісії).

Відповідно до п. 17.2.9 Договору комплексного банківського обслуговування (ДКБО) до якого приєдналася позивач, інформація щодо здійснення Клієнтом операцій в Системі ДБО (дистанційного банківського обслуговування) фіксується в електронних протоколах, які зберігаються у Банку, і які Сторони домовилися вважати належним та допустимим доказом при розгляді судом або іншим компетентним органом, установою спору між ними або спору за їх участю.

Згідно з п. 17.4.4 ДКБО Клієнт персонально відповідає за зберігання і не розголошення третім особам авторизаційних та ідентифікаційних даних при роботі ДБО, компрометацію ідентифікаційних/авторизаційних даних за допомогою вірусів і програм-шпигунів на персональному програмному забезпеченні Клієнта. Банк не несе відповідальності за операції з Картковим рахунком Клієнта при розголошенні третім особам авторизаційних та ідентифікаційних даних, відсутності сертифікованого антивірусного забезпечення.

Перед списанням грошових коштів з рахунку позивача, проведено коректно верифікацію у системі «Ощад 24/7» за допомогою введення даних платіжної картки, зокрема CVC та з використанням коду доступу-паролю, без введення яких операцію щодо перерахунку коштів неможливо завершити.

Зокрема, за відомостями банку, вказаний код надсилався на фінансовий номер позивачки 06 лютого 2024 року об 11:55:50 год. Факт отримання такого коду позивачка підтвердила долучивши до матеріалів справи дані про повідомлення, які передавалися на її телефон банком (т. 1 а.с. 235).

Тобто, код доступу міг бути відомий тільки особі, яка здійснювала операції з платіжною карткою шляхом отримання повідомлення на фінансовий номер, а саме ОСОБА_1 .

Крім того, згідно з п. 17.3.7 та 17.3.8 ДКБО Банк не несе відповідальності за наслідки операцій в Системі ДБО, здійснених з використанням Облікового запису Клієнта, відповідальність за такі операції несе особисто Клієнт, а не Банк.

Повна редакція Договору комплексного банківського обслуговування АТ «Ощадбанк» перебуває у загальному доступі на офіційному сайті банку.

Встановивши, що ОСОБА_1 своїми діями сприяла незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від її імені, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази порушення банком правил проведення розрахункових операцій в процесі переказу грошових коштів з карткового рахунку позивача, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про недоведеність позивачем порушення її прав внаслідок незаконних дій відповідача.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 10 липня 2019 по справі №522/22780/15-ц, враховуючи що при вході до системи дистанційного обслуговування Моbіlе-банкінг «Ощад 24/7» та проведенні операцій з переказу коштів проведена електронна ідентифікація самого електронного платіжного засобу і його користувача, відсутності належних доказів щодо проведення операцій сторонніми особами поза волею та бажанням Клієнта, відсутності доказів вини банку, банк не несе відповідальність за проведені позивачем операції по його рахунку.

Отже, враховуючи, що операції з переказу коштів у сумі 53 590,00 гривень були здійснені 21 лютого 2024 року в мережі Інтернет за допомогою системи ДБО «Ощад 24/7», авторизація та вхід до якої виконаний з використанням реквізитів платіжної картки, у тому числі CVV-коду, а також фінансового номеру, кодів, отриманих в смс-повідомленнях на фінансовий номер, які відомі тільки власнику картки, АТ «Ощадбанк» не повинен нести відповідальність за дані операції.

При цьому, наявність кримінального провадження, відкритого за заявою ОСОБА_1 , не може свідчити про вчинення злочину відносно неї та не може бути підставою для звільнення позивача від доказування в силу частини шостої статті 82 ЦПК України, враховуючи, що у зазначеному кримінальному провадженні винна особа не встановлена та не є підтвердженням вчинення злочину стосовно позивача до ухвалення вироку у кримінальній справі.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені, як не доведено, що з вини інших осіб та/або представників банку були перераховані кошти з його рахунку.

З огляду на наведене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позивач не надала належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, оскільки списання коштів з карткового рахунку позивача було підтверджено введенням паролів, відомих лише їй. Остання не спростувала, що грошовий переказ з карткового рахунку був здійснений не внаслідок повідомлення стороннім особам даних, що дозволили їх ініціювати та здійснити платежі.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява №18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», заява №49684/99).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова