Справа № 202/45/25
Провадження № 2/202/1800/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі:

головуючого - судді Мариніна О.В.

за участю секретаря судового засідання Пєшкічевої А.Ю.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: Центр надання адміністративних послуг Дніпровської міської ради про зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернувся в суд з позовом до відповідача, який в подальшому змінила, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що на підставі ордеру № 384 від 04 квітня 1979 року Виконавчим комітетом Індустріальної ради народних депутатів міста Дніпропетровська ОСОБА_5 надано житлову квартиру жилою площею 33,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та в подальшому права користування квартирою було встановлено за його сином ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер після чого виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті ради прийнято рішення надати дозвіл управителю житлового фонду комунальної власності територіальної громади міста на зміну договору найму житлового приміщення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , жилою площею 34,9 кв.м. - на ОСОБА_3 складом сім`ї з 4 осіб, у т.ч. син - ОСОБА_4 , донька - ОСОБА_7 , донька - ОСОБА_8 у зв' язку зі смертю головного квартиронаймача - ОСОБА_6 за згодою усіх зареєстрованих за вищезгаданою адресою, про що Виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті Дніпрі радою надано витяг з рішення № 188 від 22.05.2019 року. 02.07.2020 року між ОСББ « Слобожанський 125» та ОСОБА_9 укладено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, відповідно якого передано у безстрокове користування житло, однак не зважаючи на реєстрацію місця проживання її син - ОСОБА_4 не проживає за місцем реєстрації. Родинні зв?язки вони не підтримують, син не спілкується з іншими членами родини, за місцем реєстрації син не проживає, що покладає надмірний тягар зі сплати комунальних послуг, оскільки їх розрахунок проводиться з кількості зареєстрованих осіб, а тому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Скориставшись своїм правом відповідач подав відзив на позовну заяву ( в тому числі змінені), у якому позовні вимоги не визнав, звівши свої доводи до того, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , однак, як для своєї зручності, так і позивача, тимчасово проживає з сім`єю за іншою адресою. Зазначив, що він орендує з сім`єю житлове приміщення, яке розташоване ближче до школи та секцій дитини, в безпечному для його сім`ї місці. З позивачкою вони спілкуються по телефону та їй добре відомо чому і де він проживає. На теперішній час у зазначеній квартирі зареєстровані сама позивачка, відповідач та дві його сестри, які проживають в м. Києві, а також його племінниця, проте позивачка хоче зняти з реєстрації за вказаною адресою лише його. Зауважив, що він не порушував права позивача та не відмовляється сплачувати свою частку за комунальні послуги та нести інші обов`язкові витрати на утримання житла. Можливості зареєструвати своє місце проживання за іншою адресою не має, заперечує проти зняття його з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 тому, що іншого власного житла в нього не має. Відсутність реєстрації позбавить його можливості реалізувати деякі права та обмежить його можливості.

У судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На питання суду повідомив, що квартира наразі неприватизована. Окрім відповідача, там зареєстровано ще ряд осіб.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим. Заявив, що у квартирі зареєстровано взагалі 6 осіб, з яких 1 помер, а інші не проживають, бо фактично проживають у м. Києві. Родинні зв`язки між сторонами підтримуються, періодично вони телефонують один одному, однак у квартиру він потрапити не може. Зазначає, що відповідача не було повідомлено про будь які труднощі зі сплати за комунальних послуг, втім він не заперечує розділяти платежі із іншими зареєстрованими у квартирі.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що згідно на підставі ордеру № 384 від 04 квітня 1979 року Виконавчим комітетом Індустріальної ради народних депутатів міста Дніпропетровська ОСОБА_5 надано житлову квартиру жилою площею 33,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області внесено запис в Книзі реєстрації смертей № 1008 та видано свідоцтво про смерть.

В подальшому права користування квартирою АДРЕСА_3 було встановлено за сином ОСОБА_5 - ОСОБА_6 .

24.11.1979 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 укладено шлюб та після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_11 , про що надано свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 24.11.1979 року.

Відповідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 14 березня 2-19 року складено відповідний актовий запис № 690.

Виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті ради прийнято рішення надати дозвіл управителю житлового фонду комунальної власності територіальної громади міста, що знаходиться в Індустріальному районі, на зміну договору найму житлового приміщення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , жилою площею 34,9кв.м. - на ОСОБА_3 складом сім`ї з 4 осіб, у т.ч. син - ОСОБА_4 , донька - ОСОБА_7 , донька - ОСОБА_8 у зв`язку зі смертю головного квартиронаймача - ОСОБА_6 , за згодою усіх зареєстрованих за вищезгаданою адресою, про що Виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті Дніпрі радою надано витяг з рішення № 188 від 22.05.2019 року.

02.07.2020 року між ОСББ « Слобожанський 125» в особі керівника голови правління та ОСОБА_9 укладено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, відповідно якого передано у безстрокове користування житло - двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Довідкою № 025264 від 22.11.2024 року про склад сім?ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб підтверджено реєстрацію за адресою АДРЕСА_1 наступних осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 .

Судом встановлено, що договір про порядок користування житловим приміщенням між сторонами не укладався.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або його членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», щоб спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 дійсно не проживає у спірній квартирі, оскільки створив власну родину, орендує з сім`єю житлове приміщення, яке розташоване ближче до школи та секцій дитини, в безпечному для його сім`ї місці.

В той же час, судом встановлено, що не зважаючи на тимчасову відсутність за місцем зареєстрованого місця проживання, ОСОБА_4 не втратив інтересу до вказаного житла.

Зокрема, як зазначає відповідач, він із своєю родиною орендує житлове приміщення, яке розташоване ближче до школи та секцій дитини, в безпечному для його сім`ї місці, що на переконання суду є поважною причиною відсутності за місцем реєстрації.

Так, суд приймає до уваги Довідку про відсутність ОСОБА_4 за місцем реєстрації та Акт, однак без сукупності інших доказів, вони достеменно не підтверджують факт не проживання відповідача у квартирі без поважних причин чи вибуття його до іншого місця проживання.

Як зазначає відповідач, що не спростовано позивачкою, він не має у власності іншого житла.

Окрім того, в ході розгляду справи, судом встановлено, що між позивачкою та її сином відповідачем у справі склалися напружені сімейні відносини, відповідач створив власну родину, в якій виховується дитина, а житлова площа спірної квартири 34,9 кв.м., що на переконання суду, також має вирішальний вплив на можливість спільного проживання.

Доводи представника відповідача стосовно чинення позивачем перешкод у проживанні у спірній квартирі, суд відхиляє, оскільки вони не доведені належними доказами.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно тимчасово відсутній за місцем проживання з поважних причин, іншого житла для зміни реєстрації місця проживання не має, інтерес до спірного житла не втратив.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У постанові від 31 березня 2021 року у справі №753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у право на житло.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine"), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, а відтак визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, буде порушенням принципу пропорційності, що у свою чергу спричинить порушення балансу інтересів сторін у спірних правовідносинах.

Верховний Суд у своїй постанові № 755/13349/16-ц від 24.11.2021 зауважує, що зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою не є законними та виправданим втручанням, а також не відповідає принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, оскільки обмежить у реалізації права власності, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Аргументи позивачки відносно того, що реєстрація відповідачів порушує її права, покладає обов`язок самостійного утримання квартири та сплати комунальних платежів, суд відхиляє, оскільки усі повнолітні члени родини наймача несуть солідарну майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають з договору найму житла з чого випливає можливість позивачки стягнути з відповідачів самостійно понесені витрати.

При цьому суд зважає також, що наразі квартира є неприватизованою та визнання члена родини наймача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позбавить його права на участь у приватизації та обмежить у реалізації права власності.

Відповідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: Центр надання адміністративних послуг Дніпровської міської ради про зняття з реєстраційного обліку - відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 13 листопада 2025 року.

Суддя О. В. Маринін