Справа № 201/7948/25
Провадження № 2/201/3837/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого - судді Куць О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Денисенко А.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнень, позивач посилалась на те, що у травні 2025 року за місцем її роботи повідомили про надходження постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко А.С. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 15.05.2025 року у виконавчому провадженні № 72219734 через наявність заборгованості у розмірі 808794,15 грн. на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. № 5170 від 22.06.2016 року. Відтак, саме в травні 2025 року ОСОБА_1 дізналася про відкриття щодо неї виконавчого провадження № 72219734.

10.07.2023 року приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 72219734 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. № 5170 від 22.06.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості в розмірі 808794,15 грн. Оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса було вчинено у зв`язку з наявністю у ОСОБА_1 заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № 2007-269 від 08.01.2008 року. Однак, позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з суттєвим порушенням вимог чинного законодавства, а тому він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, виходячи з того, що у приватного нотаріуса були відсутні правові підстави для вчинення виконавчого напису на підставі нотаріально не посвідченого кредитного договору; відповідач пропустив строк звернення для вчинення виконавчого напису нотаріуса; заборгованість станом на дату вчинення виконавчого напису, а саме 22.06.2016 року не була безспірною. Враховуючи вищевикладене, позивач просила суд визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. № 5170 від 22.06.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості в розмірі 808794,15 грн. таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 968,96 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 80 000 грн. Вказувала, що докази остаточного розміру понесених судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу будуть надані ОСОБА_1 протягом 5 днів з моменту ухвалення рішення (а.с.79-93).

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 червня 2025 року дана цивільна справа передана для розгляду судді Куць О.О. (а.с. 59-60).

Ухвалою судді від 07 липня 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено проведення судового засідання для розгляду справи по суті (а.с. 100).

20 серпня 2025 року представник відповідача Наконечна А.В. направила відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що заявлені позовні вимоги Банк не підтримує в повному обсязі за їх необґрунтованістю. З посиланням на норми Закону України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій вказувала, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному переліку необхідних документів. При цьому цей перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та в Порядку вчинення нотаріальних дій. Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питання права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Позивач, знаючи про наявне рішення, про вчинений виконавчий напис жодним чином не спростувала наявну заборгованість. Так само як і не надала до суду у справі про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконання доказів, які б підтвердили, що дійсно, на момент вчинення виконавчого напису заборгованість не існувала, чи була іншою, ніж зазначено у виконавчому написі. Отже, позивач намагається уникнути відповідальності за невиконання зобов`язань перед Банком. Відтак, просила відмовити у задоволенні позову (а.с.71).

01 вересня 2025 року представник позивача адвокат Васильченко Г.І. надала суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що доводи сторони відповідача є безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне. Так заборгованість у позивача перед Банком станом на дату вчинення виконавчого напису нотаріуса дійсно не була безспірною, оскільки за рішенням суду з ОСОБА_1 було стягнуто 144909,11 грн., у повідомленні Банку зазначено, що станом на 21.02.2012 року у ОСОБА_1 був борг у розмірі 13453,22 доларів США, а у виконавчому написі зазначено заборгованість у сумі 32139 доларів США (на 20 тисяч доларів більше) і стягнуто за період з 08.01.2008 року по 26.05.2016 року, тобто за більш ніж 8 років, зокрема, стягнуто кошти навіть в період коли розглядалась судова права в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська і ще поза межами строку кредитування (кредит був наданий на 60 місяців на строк до 08.01.2013 року). Тобто, за рішенням суду в 2011 році було стягнуто 144909,11 грн., а в 2016 з ОСОБА_1 вже стягнуто 808794,15 грн., що на 663885,04 грн. більше.

Крім того сторона позивача звертала увагу суду на те, що ОСОБА_1 дійсно сплатила більшу частину кредитного договору і залишився борг у розмірі 144909,11 грн., що підтверджується повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» № 12 від 21.02.2012 року, відповідно до якого станом на 21.02.2012 року в неї був борг у розмірі 13453,22 доларів США. Курс одного долару США станом на 21.02.2012 року становила 7.9875 грн. Тобто, 13453,22 доларів США складають 107457,59 грн. Відтак, сумою боргу є 9046,78 доларів США, але не 32139 доларів США, як зазначено у виконавчому написі.

Зокрема, до скасування заочного рішення суду Жовтневим ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження № 31064238, в межах якого було описано та арештовано рухоме майно позивача - автомобіль марки Mersedes Benz, який ОСОБА_1 придбала за кредитні кошти, отримані за кредитним договором № 2007-269 від 08.01.2008 року. Автомобіль, придбаний за кредитні кошти, вилучено та наразі не повернуто.

В оскаржуваному виконавчому написі нотаріуса Банком заявлено до стягнення й відсотки за користування кредитом у розмірі 7950,62 доларів США. й при цьому зазначено період, за який стягуються кошти з 08.01.2008 року по 26.05.2016 року, тобто за більше ніж 8 років, однак строк дії кредитного договору - 60 місяців. Відтак, нарахування процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування є незаконним.

Крім того, оспорюваний виконавчий напис нотаріуса був вчинений 22.06.2016 року на підставі п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 року № 1172, який постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 визнано незаконною та нечинною Постанову КМУ № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Також, Банк дізнався про порушення своїх прав 18.11.2010 року (станом на цю дату розрахована заборгованість по кредиту). Тобто, Банк мав право на вчинення виконавчогой напису протягом 3 років, тобто у період з 18.11.2010 року по 18.11.2013 року, але цього не зробив, спочатку звернувшись до суду. В подальшому судом було відмовлено у позові, а потім він звернувся до нотаріуса і 22.06.2016 року було вчинено виконавчий напис. Отже, Банком пропущено строк позовної давності для звернення за виконавчим написом про стягнення боргу по кредиту. Проте, на дані доводи представником Банку жодних пояснень не надано.

Враховуючи вищевказане, позов просила задовольнити у повному обсязі. (а.с.118-121)

24 вересня 2025 року ухвалою суду витребувано у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. документи, які стали підставою для вчинення виконавчого напису № 5170 від 22.06.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості в розмірі 808794,15 грн. і які були надані АТ КБ «Приватбанк» приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. (а.с.143-144)

На виконання вимог вищевказаної ухвали, 29 вересня 2025 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. була направлена відповідь в якій остання повідомила суд про неможливість надати витребувані документи, оскільки їх знищено.

Так Типовою номенклатурною справ приватного нотаріуса, строк зберігання справи 02-20 «копії виконавчих написів та документи на підставі яких вони вчинені», - складає три роки. Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими Наказом Міністерств юстиції України №3253/5 від 22.12.2010 року, передбачено знищення документів після закінчення строку їх зберігання.

Згідно акту від 05.01.2021 року, схваленого протоколом засідання ЕК Південно-Східного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Дніпро) 01.12.2021 року №12, про вилучення для знищення документів не внесених до Національного архівного фонду, копії виконавчих написів та документи, на підставі яких вони вчинені за 2016 рік було знищено. (а.с.145-146)

У судовому засіданні представник позивача адвокат Васильченко Г.І. позовні вимоги підтримала, просила визнати таким, що не підлягає виконанню оспорюваний виконавчий напис, з підстав, викладених в уточненій позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача та третя особа у судове засідання не з`явились.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Судом встановлено, що 08 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено договір застави автотранспорту №2007-269. За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_1 , що випливають з кредитного договору від 08.01.2008 року №2007-269 з повернення кредиту у сумі 22500 доларів США, що надається у формі строкового кредиту, у термін 60 місяців (а.с.30-34).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2011 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 144 909,11 грн., судовий збір, витрати на інформаційно-технічне забезпечення та на правову допомогу (а.с.49-50).

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, долучених стороною позивача, 06 лютого 2012 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження №31064238, а 14 лютого 2012 року державним виконавцем ухвалено постанову про розшук майна боржника, на підставі чого виконавче провадження було зупинено.

16 лютого 2012 року проведено опис та арешт майна, а саме автомобіля Mercedes Benz, який належав ОСОБА_1

20 лютого 2012 року виконавче провадження було поновлене.

01 червня 2012 року винесено постанову про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні для надання оціни щодо вартості вилучено автомобіля; 03.08.2012 року виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (стягувач перешкоджає провадженню або не здійснює авансування) (а.с.35-38).

Згідно акту опису й арешту майна за ВП №31064238 від 16.02.2012 року державним виконавцем було вилучено у ОСОБА_1 належний їй автомобіль Mercedes Benz (а.с.23-24).

12 квітня 2012 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська заочне рішення від 29.06.2011 року скасовано (а.с.52).

03 липня 2012 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості залишено без розгляду (а.с.54).

Згідно повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» №12 від 21.02.2012 року заборгованість по кредитному договору №2007-269 від 08.01.2008 року станом на 21.02.2012 становить 13453,22 доларів США (а.с.47).

22 червня 2016 року приватний нотаріус ДМНО Бондар І.М. вчинила виконавчий напис №5170, яким запропоновано стягнути грошові кошти у сумі 808 794, 15 грн. з ОСОБА_1 , які є її боргом за кредитним договором №2007-269 від 08.01.2008 року, укладеним між нею та ПАТ «КБ «Приватбанк», яке є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк». Запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк» у розмірі: 11 553,96 доларів США залишок заборгованості за кредитом; 7 950,62 доларів США залишок заборгованості за відсотками; 12 634,56 доларів США пеня, що всього становить 32 139,14 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.05.2016 року становить 807 094,15 грн. Всього з урахуванням витрат пов`язаних з вчиненням виконавчого напису, становить 808 794,15 грн. Строк за який проводиться стягнення 8 років 4 місяці 18 днів, а саме з 08.01.2008 року по 26.05.2016 року (а.с. 29).

10.07.2023 року на підставі вищевказаного виконавчого напису приватним виконавцем Макаренко А.С. було відкрито виконавче провадження №72219734 (а.с.41-43).

Постановою приватного виконавця Макаренко А.С. від 15.05.2025 року звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а.с.44-46).

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема: Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерством юстиції України 22 лютого 2012 року N 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за N 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (п. 1, 3 Глави 16 розділу II Порядку).

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172.

Відповідно до п. 1-1 наведеного Переліку, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за іпотечними договорами, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання, подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу.

У постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 в справі №6-887цс17 зроблено висновок, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

При цьому, стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

У відповідності до правового висновку, висловленого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс18), вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухваленій нею постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав.

Таким чином, ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання.

В оспорюваному виконавчому написі сума заборгованості складає 32139,14 доларів США, однак жодних доказів стосовно розрахунку саме такої суми заборгованості відповідачем суду не надано.

Звертаючись із позовною заявою, позивач вказувала, що заборгованість на дату вчинення виконавчого напису не було безспірною.

З матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні напису нотаріус отримував від відповідача документи щодо здійснення часткового погашення заборгованості, що вбачається з повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» № 12 від 21.02.2012 року, тому на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед відповідачем є безспірним.

Доводи відповідача про те, що нотаріусу надані визначені законом документи для вчинення виконавчого напису є безпідставними, зокрема через те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не було надано суду, в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, належних і допустимість доказів в обґрунтування того, що приватному нотаріусу були подані відомості про безспірність суми заборгованості позивача за кредитним договором.

В свою чергу зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заперечується безспірність заборгованості за договором позики.

Щодо строку звернення до нотаріуса.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Виконавчий напис приватного нотаріуса оспорюється, зокрема, з мотивів його вчинення з порушенням строку, встановленого статтею 88 Закону України «Про нотаріат» та підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (частина перша статті 88 Закону України «Про нотаріат», підпункт 3.4 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Верховний Суд у постанові від 17 травня 2018 року у справі № 307/1580/17 щодо застосування положень частини другої статті 88 Закону України «Про нотаріат», підпунктів 3.1, 3.3 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій дійшов висновку про те, що статтею 88 Закону України «Про нотаріат» нарахування заборгованості, на стягнення якої вчиняється виконавчий напис, не обмежено трирічним строком за умови встановлення сторонами відповідно до статті 259 ЦК України збільшеної позовної давності для відповідної вимоги. Зазначив, що позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У зв`язку із цим відхилив доводи про необхідність застосування нотаріусом позовної давності в три роки, а щодо пені в один рік, оскільки сторони у встановленому законом порядку збільшили позовну давність до 5 років, а в подальшому до 50 років.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2019 року № 916/3006/17 відступає від вищевказаного висновку, оскільки вважає, що зазначений строк не може бути змінений договором. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» та підпунктами 3.1, 3.3 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Тобто інший строк давності для вчинення виконавчого напису нотаріуса повинен бути прямо передбачений саме законом, і не може бути змінений домовленістю сторін.

Разом з тим відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису в контексті застосування положень статті 88 Закону України «Про нотаріат» безпосередньо пов`язаний із позовною давністю, встановленою ЦК України. Фактично законом визначено, що строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду. Таким чином, різниця у правовій природі цих строків не має значення у цьому контексті.

Тому і загальний строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису становить три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Представник позивача у позові зазначала, що Банк дізнався про порушення своїх прав 18.11.2010 року (станом на цю дату порахована заборгованість по кредиту). Тобто, Банк мав право звернутися до нотаріуса для вчинення виконавчого напису у період з 18.11.2010 року по 18.11.2013 року. Між тим, в матеріалах справи відсутні докази на підставі яких суд може дійти висновку, що саме станом на 18.11.2010 року Банк дізнався про порушення свого права.

Однак, в матеріалах справи наявне повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» №12 від 21.02.2012 року, з якого вбачається, що останній платіж який зробила ОСОБА_1 для погашення заборгованості за кредитним договором був здійснений 23.01.2012 року.

Верховний Суд у постанові від 29 грудня 2019 року у справі № 909/1165/19 зазначив, що статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Враховуючи викладене, твердження сторони позивача щодо пропуску Банком строку для звернення до нотаріуса враховуються судом, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» мав право на звернення до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису з 23.01.2012 року до 23.01.2015 року. Однак, виконавчий напис був вчинений 22.06.2016 року, тобто з пропуском трирічного строку звернення.

Отже, враховуючи вищезазначене та оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, суд дійшов висновку, що внаслідок вчинення оспорюваного виконавчого напису не забезпечено справедливий баланс інтересами позивача та суспільства, що не відповідає нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису № 5170, виданого 22.06.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М.

В силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 968,96 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 76, 81, 141, 209, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

Визнати виконавчий напис № 5170, виданий 22 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 808 794, 15 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 968,96 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О. Куць