Справа № 129/3862/25
Провадження по справі № 2/129/2079/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" листопада 2025 р. Гайсинський районний суд Вінницької області

у складі головуючої судді Бондар О.В.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін та їх представників в місті Гайсині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Вінницької обласної прокуратури про скасування арешту і заборони відчуження нерухомого майна,-

установив:

30.10.2025 р. позивач ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Гетьмана А.В. звернулася до суду з позовом до Вінницької обласної прокуратури про скасування арешту і заборони відчуження нерухомого майна, вказуючи, що позивач маючи намір скористатися своїм правом власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 27.10.2010 року.

Позивачка звернулася до приватного нотаріуса з метою оформлення договору купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження - заборона на нерухоме майно (будинок за адресою: АДРЕСА_1 ), яка була накладена постановою б/н виданої 05.08.2002 року прокуратурою Вінницької області та зареєстровано реєстратором приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Савіцькою Жанною Йосипівною 02.08.2007 року за реєстраційним номером обтяження № 5415883. На адвокатський запит до Вінницької обласної прокуратури, була отримана відповідь про те, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за пошуковим запитом на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні будь-які заборони, але згідно інформаційної довідки № 448048566 від 16.10.2025 року заборона все ж таки накладена, без зазначення причин обтяження, але із зазначенням власника ОСОБА_3 (чоловік власниці), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 28.03.2009 року), та з яким позивачка перебувала у шлюбі до дня його смерті, що унеможливлює скасування накладеного арешту в позасудовому порядку.

Таким чином, позивач не може реалізувати своє право на вільне здійснення користування та розпорядження своїм майном, оскільки на нього накладений арешт, який не можливо зняти в позасудовому порядку, накладення арешту на вказане майно порушує законні права та інтереси позивачки, як власника майна, в тому числі і стосовно права вільного розпорядження належним їй майном, а тому вона вимушена звернутися до суду з позовом про зняття арешту з майна та заборони на його відчуження.

30.10.2025р. ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області відкрито спрощене позовне провадження, призначено судовий розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

19.11.2025р. представник позивачки адвокат Гетьман А.В. надіслав суду заяву в якій вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив його задовільнити, справу просив розглядати у його та позивачки відсутність.

Представник відповідача Вінницької обласної прокуратури в судове засідання не з`явився, був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, що підтверджується відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, відповідно до якого 10.11.2025р. представником відповідача отримано поштове відправлення, а саме повістку про виклик в судове засідання, ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками, водночас клопотань про відкладення розгляду справи представник відповідача не заявляв, правом на подачу відзиву не скористався.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явились в судове засідання.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню.

Встановлено, що ОСОБА_1 маючи намір скористатися своїм правом власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 27.10.2010 року.

Позивачка звернулася до приватного нотаріуса з метою оформлення договору купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження - заборона на нерухоме майно (будинок за адресою: АДРЕСА_1 ), як була накладена постановою б/н виданої 05.08.2002 року Прокуратурою Вінницької області та зареєстровано реєстратором приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Савіцькою Жанною Йосипівною 02.08.2007 року за реєстраційним номером обтяження № 5415883.

Згідно відповіді Вінницької обласної прокуратури відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за пошуковим запитом на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні будь-які заборони, але згідно інформаційної довідки № 448048566 від 16.10.2025 року заборона все ж таки накладена, без зазначення причин обтяження, але із зазначенням власника ОСОБА_3 (чоловік власниці), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 28.03.2009 року), та з яким позивачка перебувала у шлюбі до дня його смерті, що унеможливлює скасування накладеного арешту в позасудовому порядку.

Водночас із даного запису про обтяження та відповіді Вінницької обласної прокуратури не вбачається, у якій справі накладено арешт на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 постановою б/н прокурора Вінницької обласної прокуратури.

Таким чином, позивач не може реалізувати своє право на вільне здійснення користування та розпорядження своїм майном, оскільки на нього накладений арешт, який не можливо зняти в позасудовому порядку, накладення арешту на вказане майно порушує законні права та інтереси позивачки, як власника майна, в тому числі і стосовно права вільного розпорядження належним їй майном, а тому вона вимушена звернутися до суду з позовом про зняття арешту з майна та заборони на його відчуження.

Застосовуючи норми матеріального та процесуального права, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1 ст.15ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 391 ЦК України, особа має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із ч. 1ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1.ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» та частини другої статті 114 ЦПК України позови про зняття арешту з нерухомого майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини (виключна підсудність).

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №727/2878/19 (провадження №14-516цс19), спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі N 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі N 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15.05.2013 року № 6-26цс13 та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) від 15.05.2019.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги №№ 19620/05, 41487/05, 17613/08 і 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном).

Зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно, а саме на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та те, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна, водночас неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, позивачка в іншій спосіб, крім скасування арешту в судовому порядку захистити своє порушене право на майно не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки та необхідність захисту її права шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення позову.

На підставі наведеного, керуючись ст. 386, 391 ЦК України, ст. 258,259,263,264,265,266 ЦПК України суд,

ВИРІШИЛА:

Позов задовольнити повністю.

Скасувати арешт накладений постановою б/н виданої 05.08.2002 року Прокуратурою Вінницької області та зареєстрована реєстратором приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Савіцькою Жанною Йосипівною 02.08.2007 року за реєстраційним номером обтяження № 5415883 на майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП - НОМЕР_3 ).

Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 02.08.2007 року за № 5415883 про арешт нерухомого майна, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів до Вінницького апеляційного суду.

Суддя: