Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2025 року місто Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Верещінської І.В., за участю секретаря судового засідання Негари А., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення курсової різниці,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач) про стягнення курсової різниці у розмірі 80 093,19 грн., 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 01 червня 2018 року по 06 вересня 2024 року у розмірі 26 167,50 грн. та вирішити питання розподілу судових витрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 лютого 2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів у сумі 5 000 доларів США і 350 Євро.

Відповідач в погашення боргу у період з 10 грудня по 03 травня 2020 року перерахувала на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 11 538 грн.

У зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, позивач вимушена була звернутись до суду із позовною заявою про стягнення боргу за договором позики.

13 лютого 2023 року рішенням Солом`янського районного суду міста Києва позов задоволено. Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позову в сумі 139 129, грн. та 1 341,82 судового збору.

На підставі викладеного позивач вважає, що йому заподіяні збитки у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором та рішення суду, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 30 вересня 2024 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

12.05.2025 року від відповідача надійшли заперечення, у яких зазначено, що позов не може бути задоволено, оскільки курсова різниця - не є збитками, в задоволенні вимог просила відмовити.

Позивач подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Відповідач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом, 13 лютого 2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів у сумі 5 000 доларів США і 350 Євро (а.с. 5).

Відповідач в погашення боргу у період з 10 грудня по 03 травня 2020 року перерахувала на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 11 538 грн., що підтверджується випискою по рахунку (а.с. 6-7).

13 лютого 2023 року рішенням Солом`янського районного суду міста Києва позов задоволено. Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позову в сумі 139 129, грн. та 1 341,82 судового збору.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року №126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов`язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між: датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків; датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд звертає увагу на те, що у даному ОСОБА_1 відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2021 році звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, визначивши заборгованість у валюті гривні України, вказавши, що заборгованість становила 5 000 доларів США і 350 Євро, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на момент звернення до суду з позовом становило 139 129 грн., тобто вказана заборгованість є повним розміром заборгованості, включаючи заборгованість за тілом кредиту.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва позов задоволено. Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позову в сумі 139 129, грн. та 1 341,82 судового збору.

Тобто кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким саме таку заборгованість стягнуто з боржника.

Таким чином правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача різниці у вартості долару США до гривні за борговою розпискою від 13.02.2019 відсутні, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 3% річних, суд вважає, що такі до задоволення також не підлягають виходячи з наступного.

Позивач у позовній заяві вказує, що згідно розрахунку, сума 3 відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання за борговою розпискою від 13.02.2019 року за період з 01 червня 2018 року по 06 вересня 2024 року складає 26 167,50 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У порушення вищезазначених вимог, позивачем не надано обґрунтованого розрахунку за нарахування 3% річних, хоч і вказано про це у позовній заяві.

Таким чином , у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім.

Судові витрати по справі у сумі підлягають віднесенню на позивача відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 263-265, 279, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення курсової різниці - відмовити.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач - ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Суддя І.В. Верещінська