Номер провадження: 22-ц/813/6048/25
Справа № 515/790/24
Головуючий у першій інстанції Миргород В. С.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді - Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - Виконавчий комітет Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Давиденка Костянтина Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1

на рішення Саратського районного суду Одеської області від 06 травня 2025 року

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування,-

У С Т А Н О В И В:

Короткий виклад обставин справи

13 травня 2024 року позивач через свого представника - адвоката Давиденка К.В. звернувся до Татарбунарського районного суду Одеської області з вказаним позовом, в якому зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно з рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 27 липня 2023 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 08 квітня 2022 року відповідач залишила його з донькою та виїхала за кордон, спочатку начебто на заробітки, але через декілька місяців повідомила, що не планує повертатися додому. За цей весь час відповідач жодним чином не цікавилася дитиною та не приділяла жодної уваги, матеріально ніяк не допомагала їй. Вказані дії відповідача є свідомим ухиленням від виконання батьківських прав, які остання має можливість виконувати, але не вчиняє будь-яких дій. Вона зовсім не цікавиться дитиною, не спілкується з нею, не проявляє щодо неї щонайменшої батьківської турботи, хоча має таку можливість, могла б розмовляти з дитиною по відеозв`язку, не приймає участі у шкільному житті доньки. Позивач утримує доньку самостійно, за місцем проживання характеризується позитивно, він створив для дитини всі необхідні умови проживання. Враховуючи викладене, позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав щодо доньки та стягнути з неї аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки доходу (заробітку) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням районного суду Одеської області від 06 травня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Давиденко Костянтин Вікторович, до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 , аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення донькою ОСОБА_5 повноліття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто з ОСОБА_3 , на користь держави витрати із сплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20к.). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено, за їх необґрунтованості. Попереджено ОСОБА_3 , про необхідність змінити ставлення до виховання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Покладено на органи опіки і піклування Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області контроль за виконанням ОСОБА_3 , батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції зазначав, що висновку з органів опіки суду не надано, у заяві зазначено, що Службою у справах дітей Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у зв`язку з недостатністю доказів щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків ОСОБА_3 , відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неможливо прийняти рішення та надати висновок. Разом з тим, суд погодився з тим, що відповідач не вживала достатніх заходів до спілкування з дитиною, не приділяла необхідної уваги, а тому у цій частині поведінка матері по відношенню до доньки є винною, однак зважаючи на відсутність будь-яких попереджень із сторони державних органів в тому числі й за ініціативною позивача за невиконання батьківських обов`язків, враховуючи період винної поведінки та обставини її допущення, враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що на даний час відсутні правові підстави для застосування до ОСОБА_3 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав, а тому відмовляє позивачу у задоволенні позову як у передчасному, із попередженням про необхідність зміни поведінки та покладенням на Орган опіки та піклування контролю за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків. Як свідчать матеріали справи сторони по суті спору взаємної згоди щодо утримання їх спільної дитини не досягли, а відтак на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 підлягають стягненню аліменти з відповідачки, як матері, яка проживає окремо від дитини. Таким чином суд вважав, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки аліментів підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою та просив рішення Сарартського районного суду Одеської області від 06 травня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_1 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що мотивування суду, що відповідачу постійно всі повинні нагадувати, попереджувати про необхідність виконання батьківських обов`язків відносно доньки. Хоча в свою чергу суд визнав та встановив в рішенні, що відповідач не вживала достатніх заходів до спілкування з дитиною, не приділяла необхідної уваги, а тому у цій частині поведінка матері по відношенню до доньки є винною. Відповідач по справі взагалі 2 роки не цікавиться своєю дитиною не відвідує батьківські збори, не цікавиться розвитком доньки та взагалі не жодного разу не спілкувався з нею за весь цей час. Відповідачка по справі спочатку виїхала до Великої Британії, потім через деякий час повідомила Позивачу, що повертатись не збирається, що планує там почати нове життя. Далі Відповідачка приїхала, але на зв`язок з дитиною не вийшла та не зустрілась особисто, про її приїзд ОСОБА_6 дізналась від сторонніх людей вже після її від`їзду.

Вважали, що судом першої інстанції не надано належної оцінки, що в судовому засіданні в присутності дипломованого та практикуючого психолога ОСОБА_7 була допитана ОСОБА_6 , яка підтвердила повне ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, підтвердила те, що Відповідачка їй зовсім не приділяє увагу не дзвонить та не цікавиться її життям та не допомагає їй матеріально, всі дії з виховання та утримання робиться батько останні два роки.

Зазначали, що Відповідачу ніхто не ставив перешкод у спілкуванні з донькою, жодним чином взагалі, вона самоусунулась, непереборні обставини в її житті відсутні, так як остання не страждає на тяжкі хвороби, не є недієздатною, не страждає на психічні хвороби, вона є повністю працездатною, тому може виконувати свої обов`язки щодо виховання та утримання їх спільної доньки.

Вважали, що Орган опіки та піклування Татарбунарської міської ради не зміг надати позитивний чи негативний висновок щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав відносно їх дитини, оскільки Відповідачка елементарно відсутня в місті Татарбунари та в житті дитини. Позбавлення батьківських прав необхідне Позивачу для того, щоб відповідач не мав в майбутньому до дитини претензій майнового характеру, коли вона втратить працездатність. Також Позивач хоче вчиняти всі необхідні дії, які потребують згоди другого з батьків без згоди відповідача (зміну місця проживання дитини, виїзд за кордон, тощо).

Посилання суду першої інстанції, що зазначений захід впливу, як позбавлення батьківських прав не є необхідним в демократичному суспільстві та в данному випадку, на думу скаржника є помилковим. Так як законодавець передбачив таку процедуру як поновлення батьківських прав та якщо мати змінить свою поведінку, вона прекрасно зможе нею скористатись, а по друге, якщо матері була цікава дитина та її батьківські права то вона б була присутня останні два роки в житті дитини, або як мінімум на судовому засіданні особисто чи представника та на комісії Органу опіки та піклування Татарбунарської міської ради.

Щодо явки сторін.

Сторони були сповіщені належним чином про дату, час та місце судового засідання. В судове засідання сторони не з`явились, клопотань про відкладення не надходило , що не перешкоджає апеляційному перегляду.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Колегія суддів вважає, що таким вимогам закону, оскаржене рішення відповідає в повній мірі.

Судовою колегією встановлено, що сторони з 29 червня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 29 червня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області на підставі актового запису № 34.

Заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 27 липня 2023 року шлюб між подружжям розірвано. Рішення набрало законної сили 29 серпня 2023 року.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується записами даних про батьків у свідоцтві про народження серії НОМЕР_3 , виданому 17 липня 2012 року за актовим записом №138, місце державної реєстрації: Відділ реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області.

Позивач разом з дитиною фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка Відділу соціального захисту та охорони здоров`я Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Позивач за місцем свого проживання, згідно з характеристикою, виданою 08 червня 2023 року Татарбунарською міською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, характеризується позитивно, зарекомендував себе ввічливим, тактовним, працелюбним. За характером спокійний, врівноважений, розсудливий. Із сусідами підтримує добрі взаємини. Алкогольними напоями не зловживає. Скарг до міської ради не надходило. У випадках, котрі дискредитують людську гідність, не помічений. До кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався.

Відповідно до характеристики, наданої ст. ДОП СП ВП №2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області Шевченком І.В. 07 червня 2024 року, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час проживання на території міста зарекомендував себе як неконфліктний громадянин, з сусідами підтримує дружні стосунки, алкогольними напоями не зловживає, з органами Національної поліції співпрацює. Не притягувався до адміністративної відповідальності протягом року.

На диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра позивач не перебуває, на підтвердження чого надав довідки КНП «Татарбунарська багатопрофільна лікарня».

Позивач з 01 липня 2023 року працює водієм у ФОП ОСОБА_8 , про що свідчить копія трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 01 липня 2023 року.

Дитина ОСОБА_4 , 2012 року народження, навчається у 6-А класі та за місцем навчання характеризується позитивно, зарекомендувала себе як дисциплінована учениця. Володіє учбовим матеріалом на достатньому рівні. Навчається не в повну міру свої сил, потребує постійного контролю. На уроках не завжди уважна, не має мотивації до навчання. Правила поведінки виконує, іноді запізнюється на уроки, школу без поважних причин не пропускає. Виховується у повній сім`ї, але мати проживає та працює за кордоном, у батьківському чаті не реагує на повідомлення, за нагальної потреби зв`язатися з нею не має змоги. Батьківські збори відвідує батько, на прохання класного керівника останній завжди відвідує школу, проводить бесіди. Шкільним приладдям забезпечена достатньо. Батько цікавиться успіхами дитини, реагує на зауваження класного керівника, останнім часом помітні результати проробленої бесіди і роботи з дитиною. З боку батька є постійний контроль за успішністю дитини у школі, виконання домашнього завдання. Батько проявляє інтерес до успіхів і невдач дитини. Привозить дитину до школи.

Відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , за даними відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 679761 від 08 липня 2024 року.

Як вбачається з копії закордонного паспорту серії НОМЕР_4 , відповідач виїхала за кордон 08 квітня 2022 року, інформація щодо повернення на територію України відсутня.

Позов про позбавлення батьківських прав позивачем обґрунтовується на підставі п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України.

Відповідно до вказаної норми права мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного суду України в пунктах 15 та 18 постанови №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Позивач в обґрунтування необхідності застосування до ОСОБА_3 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав посилається на те, що вона спочатку виїхала на роботу до Англії, а потім вирішила не повертатися до України, не цікавиться донькою, не займається її вихованням, не надає матеріального утримання.

В судовому засіданні в суді першої інстанції у присутності практичного психолога ОСОБА_7 суд заслухав думку неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка суду показала, що з 2022 року її мати поїхала до Англії на заробітки та приблизно місяця чотири, вона з нею спілкувалась, а потім припинила спілкування, матеріально її не допомогає, коли приїхала в України то її не зателефонувала та не зустрілась з нею. Про те, що мама приїздила до України, дізналась від батька. Взагалі проживає разом з батьком, який піклується про неї.

Верховний Суд наголошує, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

Судова колегія вважала вірним мотивування суду першої інстанції, що не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з батьком. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається батько, не свідчить безумовно про те, що матір дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини, непорозуміння між сторонами з приводу участі у вихованні дитини тим з батьків, який за домовленістю між ними проживає окремо разом з дитиною, може мати тимчасовий характер і не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Статтею 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Ні під час розгляду справи в суді першої інстанції ні під час апеляційного перегляду справи такого висновку суду не надано, у заяві зазначено, що Службою у справах дітей Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у зв`язку з недостатністю доказів щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків ОСОБА_3 , відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неможливо прийняти рішення та надати висновок.

Так, у вирішенні питання про позбавлення батьківських прав суд має врахувати інтереси дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі №420/1075/17 прийняв висновок, у якому зазначив, що наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька/матері дитини батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька/матері до надання їй належного утримання.

Позбавлення матері батьківських прав не змінить життя дитини на краще. А саме лише перебування відповідачки за кордоном не свідчить про невиконання нею своїх батьківських обов`язків.

Враховуючи викладене суд першої інстанції вірно вважав, що відсутні достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві. Позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Таким чином, не представлено достатньо доказів злісного, свідомого ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківських обов`язків, зокрема даних про те, що вона притягувалася адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків, несплату аліментів, немає, під соціальним супроводом сім`я не перебувала, будь-яких заходів впливу зі сторони державних установ з приводу невиконання батьківських обов`язків до відповідача не застосовувалося.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно погодився з тим, що відповідач не вживала достатніх заходів до спілкування з дитиною, не приділяла необхідної уваги, а тому у цій частині поведінка матері по відношенню до доньки є винною, однак зважаючи на відсутність будь-яких попереджень із сторони державних органів в тому числі й за ініціативною позивача за невиконання батьківських обов`язків, враховуючи період винної поведінки та обставини її допущення, враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що на даний час відсутні правові підстави для застосування до ОСОБА_3 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав, а тому відмовляє позивачу у задоволенні позову як у передчасному, із попередженням про необхідність зміни поведінки та покладенням на Орган опіки та піклування контролю за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків.

Що стосується вимоги про стягнення аліментів, то суд першої інстанції зазначав, що відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України).

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч.2 ст.181 СК України).

Частина 3 статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України).

У частині 1 статті 182 СК України визначено перелік обставин, які враховуються при визначенні розміру аліментів, а саме:

- стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

- стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

- наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

- наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

- доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

- інші обставини, що мають істотне значення.

Водночас частина 2 статті 182 СК України передбачає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Частина 3 статті 182 СК України передбачає, що суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Як свідчать матеріали справи сторони по суті спору взаємної згоди щодо утримання їх спільної дитини не досягли, а відтак на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 підлягають стягненню аліменти з відповідачки, як матері, яка проживає окремо від дитини. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідачки аліментів підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються від дня пред`явлення позову.

Згідно з п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення про стягнення місячного розміру аліментів підлягає негайному виконанню.

На підставі вище встановлених обставин, суд першої інстанції вірно вважав, що у даному правовому спорі доцільно застосувати до Відповідача у справі стягнення аліментів на належне утримання спільної дитини, відсутність належного висновку Органу опіки, відсутність висловлення думки Відповідача, відсутність доказів притягнення останньої до адміністративної чи кримінальної відповідальності за неналежне виконання батьківських прав, позабавляє суд можливості задовольнити позов в частині позбавлення Відповідача у справі батьківських прав, а тому суд першої інстанції прийшов вірного висновку, що позовні вимоги підлягали залишенню без задоволення.

Доводи апеляційної скарги, що мотивування суду, що відповідачу постійно всі повинні нагадувати, попереджувати про необхідність виконання батьківських обов`язків відносно доньки, що Відповідач по справі взагалі 2 роки не цікавиться своєю дитиною не відвідує батьківські збори, не цікавиться розвитком доньки та взагалі не жодного разу не спілкувався з нею за весь цей час, що Відповідачка по справі спочатку виїхала до Великої Британії, потім через деякий час повідомила Позивачу, що повертатись не збирається, що планує там почати нове життя,що Відповідачка приїхала, але на зв`язок з дитиною не вийшла та не зустрілась особисто, про її приїзд ОСОБА_6 дізналась від сторонніх людей вже після її від`їзду, апеляційний суд вважає, що такі доводи в достатній мірі не підтверджують підстав для застосування заходів у вигляді позбавлення батьківських прав, крім того доказів жорстокого не виконання таких прав стороною позивача не надано, а тому судом першої інстанції прийнято вірне рішення та надано належної оцінки в частині таких доводів.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції не надано належної оцінки, що в судовому засіданні в присутності дипломованого та практикуючого психолога ОСОБА_7 була допитана ОСОБА_6 , яка підтвердила повне ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, підтвердила те, що Відповідачка їй зовсім не приділяє увагу не дзвонить та не цікавиться її життям та не допомагає їй матеріально, всі дії з виховання та утримання робиться батько останні два роки, апеляційний суд вважає не слушними, адже така поведінка Відповідачки є не належної, але ж в той час дії відповідачки не є такими, що в більш жорсткому ступеню призводять до ухилення від виконання батьківських прав, так як у справі не встановлено, що Відповідачка веде антисоціальний, аморальний спосіб життя, вчиняє дії психологічного чи фізичного насильства стосовно дитини, тощо, внаслідок чого можливо було б застосувати заявлені Позивачем заходи у вигляді позбавлення батьківства, за встановлених обставин та наявних доказів у справі позивачем такого не доведено, а тому такі доводи слід залишити без задоволення.

Доводи апеляційної скарги, що Відповідачу ніхто не ставив перешкод у спілкуванні з донькою, жодним чином взагалі, вона самоусунулась, непереборні обставини в її житті відсутні, так як остання не страждає на тяжкі хвороби, не є недієздатною, не страждає на психічні хвороби, вона є повністю працездатною, тому може виконувати свої обов`язки щодо виховання та утримання їх спільної доньки, апеляційний суд вважає також не слушними, адже такі доводи не доводять належними доказами підстав для застосування заходів позбавлення батьківських прав.

Щодо доводів апеляційної скарги, що Орган опіки та піклування Татарбунарської міської ради не зміг надати позитивний чи негативний висновок щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав відносно їх дитини, оскільки Відповідачка елементарно відсутня в місті Татарбунари та в житті дитини. Позбавлення батьківських прав необхідне Позивачу для того, щоб відповідач не мав в майбутньому до дитини претензій майнового характеру, коли вона втратить працездатність. Також Позивач хоче вчиняти всі необхідні дії, які потребують згоди другого з батьків без згоди відповідача (зміну місця проживання дитини, виїзд за кордон, тощо), на думку апеляційного суду є припущеннями не підтвердженими належними та допустимими, доказами є трактуванням Позивача своєї суб`єктивної думки та не узгоджуються з положенням національного законодавства та таким, що суперечать положенням Конвенції з прав людини.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції помилково вважав зазначений захід впливу не належним в демократичному суспільстві, з огляду на те, що законодавець передбачив таку процедуру як поновлення батьківських прав та якщо мати змінить свою поведінку, та якщо матері була цікава дитина та її батьківські права то вона б була присутня останні два роки в житті дитини, апеляційний суд вважає також припущеннями, що необґрунтовані належними та допустимими доказами, що трактується на бік Позивача, з метою задоволення його суб`єктивних вимог не є спів мірним із довденою у даній справі бездіяльністю Відповідача, щодо ухилення виконання належним чином батьківських обов`язків, крім того застосування судом першої інстанції стягнення аліментів на утримання спільної дитини сторін у справі буде належно співвідноситься до запобіганню порушенню прав дитини з боку Відповідача.

Інші доводи апелянтів є викладенням своєї позиції та не є критикою судового рішення по суті.

Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, взявши до уваги позицію учасників судового розгляду справи викладену у процесуальних документах, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, судова колегія приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення вимог апеляційних скарг.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 06 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко