ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №204/11886/24 за позовом за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» про стягнення заборгованості по заробітній платі, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Попової Ольги Миколаївни на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Чудопалової С.В.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ДП «ВО Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду справи, ОСОБА_1 посилалася на те що з 03 серпня 1970 року по 11 грудня 2024 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

Зазначила, на підставі наказу №1067-вк від 11 грудня 2024 року її звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію на підставі ст.38 КЗпП України.

Вказує, за період її роботи у відповідача перед нею виникла заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 165 784 грн. На момент її звільнення відповідачем заборгованість по заробітній платі не виплачена.

Позивач вказує, після її звільнення відповідачем їй була виплачена сума заборгованості по заробітній платі за листопад 2024 року у розмірі 8739 грн, тому заборгованість відповідача по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі становить 157 045 грн.

У зв`язку з чим ОСОБА_1 просила суд стягнути з ДП «ВО Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» заборгованість по заробітній платі у розмірі 157 045 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» про стягнення заборгованості по заробітній платі частково задоволено.

Стягнуто з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , заборгованість по заробітній платі та остаточного розрахунку у сумі 142 745 грн, яка визначена без утримання податку з доходу фізичних осіб й інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», на користь держави судовий збір в розмірі 1211 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Попова О.М. подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом порушені норми процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції була взята до уваги лише довідка надана суду відповідачем від 21 січня 2025 року вих.№74, відповідно до якої сума заборгованості по заробітній платі вказана за період з травня 2021 року по жовтень 2024 року, що не відповідає дійсній сумі заборгованості по заробітній платі станом на січень 2025 року.

У зв`язку з чим, просила, рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2025 року скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі 165 785 грн.

Відповідач ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова»,скориставшись своїм правом, подав відзив на апеляційну скаргу подану представником ОСОБА_1 адвокатом Поповою О.М., в якому вважає апеляційну скаргу безпідставною та невмотивованою. Вважає, аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди відповідача з ухваленим у справі судовим рішенням.

Зазначає, що підприємство з 2023 року працює в одноденному режимі роботи. З 01 квітня 2025 року по 30 червня 2025 року підприємство перебуває на простої. Вказує, позивач просила стягнути заборгованість по заробітній платі на час звернення з позовом у розмірі 142 745 грн, з якою відповідач погоджується.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, позивач ОСОБА_1 з 03 серпня 1970 року по 11 грудня 2024 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці ОСОБА_1 .

На підставі наказу №1067-вк від 11 грудня 2024 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію на підставі ст.38 КЗпП України.

Відповідно до довідки, виданої ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» № 74/23 від 21 січня 2025 року, заборгованість підприємства по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 142 745 грн, за період з травня 2021 року по жовтень 2024 року.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, підприємство дійсно має заборгованість по виплаті позивачеві заробітної плати у розмірі 142 745 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість підприємства по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 142745 грн, яка станом на дату розгляду справи відповідачем повністю не виплачена, тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 142745 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо розміру заборгованості, стягнутої з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 .

Право на захист цивільного права та інтересів гарантовано ст. 15 ЦК України, якою визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 23 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка, в разі необхідності, доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Частина I Європейської соціальної хартії закріплює, що сторони визнають метою своєї політики, яку вони запроваджуватимуть усіма відповідними засобами як національного, так i міжнародного характеру, досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися такі права та принципи: 1. Кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає.2. Усі працівники мають право на справедливі умови праці. 3. Усі працівники мають право на безпечні та здорові умови праці.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст.1 Закону України Про оплату праці, ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається КЗпП України, Законом України Про оплату праці та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ст.15 Закону України Про оплату праці оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Частиною 1 ст.21 Закону України Про оплату праці визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Стаття 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України Про оплату праці передбачають, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Згідно зі ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Отже, за змістом ст.38КЗпПУкраїни працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Системний аналіз цих норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Звернувшись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ДП «ВО Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» заборгованість по заробітній платі у розмірі 157 045 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегією суддів встановлено, відповідно до довідки, виданої ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» № 2/74 від 13 січня 2025 року, підприємство перед ОСОБА_1 має заборгованість по заробітній платі за період з травня 2021 року по грудень 2024 року у розмірі 165 785 грн.

30 грудня 2024 року відповідачем було виплачена позивачеві заробітна плата у розмірі 8 738 грн, що також підтверджується випискою по картці/рахунку НОМЕР_2 .

Таким чином розмір заборгованості відповідача перед позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі становить 157 045 грн.

Враховуючи викладене, з відповідача ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі становить 157 045 грн, в межах заявлених позовних вимог, з урахуванням вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України.

Посилання відповідача на недоведеність позовних вимог у заявленому розмірі є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до пунктів 1, 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржене рішення суду змінити в частині розміру заборгованості по заробітній платі.

В іншій частині ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам ст.263 ЦПК України.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Попової Ольги Миколаївни на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2025 року задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2025 року у цивільній справі №204/11886/24 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» про стягнення заборгованості по заробітній платі змінити.

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова»() на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі за період з травня 2021 року по грудень 2024 року у розмірі 157 045 грн.(за вирахуванням всіх необхідних податків та платежів).

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова»() судовий збір у розмірі 3028 грн на користь держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 листопада 2025 року.

Судді: